ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1242/20 Справа № 191/1659/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року 
по справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2019 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони ліквідаційній комісії вчиняти дії щодо ліквідації Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до набрання законної сили рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року по справі № 191/1659/19, якою було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову щодо зупинення дій ліквідаційної комісії по ліквідації Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до прийняття судом рішення по справі №191/1659/19.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 вересня 2019 року в судовому засіданні суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони ліквідаційній комісії вчиняти дії щодо ліквідації Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до моменту набрання законної сили рішення суду по даній справі.
В обґрунтування своєї заяви вона зазначає, що на даний час їй стало відомо про те, що Відділ культури, туризму, національностей та релігій Синельниківської райдержадміністрації перебуває в процесі ліквідації і у разі ліквідації даного відділу їй буде важко захистити свої права, оскільки саме начальником вказаного відділу позивач була звільнена з роботи у зв`язку із чим просить суд заборонити ліквідаційну комісію вчиняти дії щодо ліквідації зазначеного відділу до моменту набрання законної сили рішення суду у вказаній цивільній справі. 
Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою сторони має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є незаконність звільнення позивача саме внаслідок порушення відповідачем вимог діючого законодавства і не оспорює законність ліквідації відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.
Також в своїй заяві про забезпечення позову позивачем не зазначено якій саме ліквідаційній комісії доручено здійснювати ліквідацію відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.
Відповідно до ст. 240-1 КЗпП у випадку звільнення працівника без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, якщо поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках — правонаступника) виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Водночас орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за п. 1 ст. 40 КзпП.
Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у випадку коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням установленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках — правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації (абзац третій п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. № 9).
Відмовляючи в задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову заборони ліквідаційній комісії вчиняти дії щодо ліквідації Відділу культури, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до моменту набрання законної сили рішення суду по даній справі, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заява про забезпечення позову є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що після ліквідації юридичної особи Відділ культури, туризму, національностей та релігій Синельниківської райдержадміністрації апелянту буде складно поновитися на роботі саме в Синельниківській центральній районній бібліотеці, де вона працювала і була незаконно звільнена, а також отримати компенсацію за час вимушеного прогулу, колегія суддів ставиться критично, оскільки у випадку звільнення працівника без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, якщо поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках — правонаступника) виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 240-1 КзпП.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича