Ухвала
іменем України 
21 січня 2020 року
м. Київ
Справа № 452/2/18
Провадження № 51-158 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 липня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
 
в с т а н о в и в:
Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 липня 2018  року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень,  ОСОБА_5 21  листопада 2017 року о 6 год 55 хв. по вулиці Східній у м. Самборі Львівської області неподалік автобусної зупинки ПП «Марканич», керуючи автомобілем марки «Фіат Дукато» із державним реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, грубо порушив громадський порядок, – виражався нецензурною лайкою до громадянки ОСОБА_6 , яка йшла по узбіччі дороги, ображав її, після чого схопив руками за капюшон її куртки та почав тягнути потерпілу до автомобіля, однак вона вирвалась від ОСОБА_5 , через що впала на коліна та отримала тілесне ушкодження у вигляді синця на передній поверхні лівого колінного суглобу, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження. Після цього ОСОБА_6 втікала у напрямку автобусної зупинки, а ОСОБА_5 продовжив її переслідувати на автомобілі, безпричинно виражаючись нецензурною лексикою, ображав її честь та гідність; заблокувавши автомобілем рух потерпілій та вийшовши, продовжив її ображати, схопив руками за верхній одяг і намагався затягнути її до автомашини, але в цей момент до них підійшов інспектор сектору реагування патрульної поліції № 2 патрульної поліції Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_7 , котрий намагався припинити хуліганські дії ОСОБА_5 . На противагу цьому останній негативно відреагував та почав шарпати працівника правоохоронного органу за формений одяг, розірвавши при цьому лівий рукав куртки, наніс один удар кулаком правої руки в ділянку грудної клітки ОСОБА_7 , чим спричинив останньому фізичну біль, при цьому нецензурно виражаючись.
Окрім цього ОСОБА_5 того ж дня о 07 год 10 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність, зайшов до маршрутного автобуса «ПАЗ-3205» із державним номерним знаком НОМЕР_2 сполученням «Самбір – МРЕВ» на вул. Східній у м. Самборі неподалік ТКП ТЗОВ «Стимул» та розпочав конфлікт із інспектором поліції ОСОБА_7 , котрого шарпав за формений одяг та виштовхував з маршрутного таксі, умисно наніс удари кулаками рук по обличчі останнього, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 згідно з висновком судово-медичної експертизи синець на нижній повіці правого ока, який відноситься до легкого тілесного ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 , застосувати положення норм ст. ст. 75, 76 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. 
Так, на думку захисника суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, не врахував як тяжкість вчинених ним злочинів, так і спонтанності їх вчинення, короткої тривалості протиправної поведінки, відсутності тяжких наслідків, виду сукупності злочинів, особу обвинуваченого, а саме: його молодий вік, наявності хронічного панкреатиту, сімейного становища, те, що він має на утриманні малолітню дитину, позитивну характеристику за місцем проживання, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Крім того, суд не врахував й позиції обвинуваченого ОСОБА_5 , який визнав свою вину, усвідомлює протиправність своїх дій та вибачився перед потерпілими, а також відсутність претензій до нього від потерпілих та непред`явлення від них цивільного позову. 
Крім того, захисник ОСОБА_4 вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК України не надав відповіді на усі доводи його апеляційної скарги. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення  ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України, та кваліфікація дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ж  ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень за їх видом (категорією), які згідно зі ст. 12 КК України є злочинами середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання.
Окрім того, під час призначення покарання суд першої інстанції врахував й обставину, що обтяжує покарання, – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
Також суд наголосив на тому, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину не визнав, та, врахувавши його пояснення, дійшов висновку, що ОСОБА_5 своїми показаннями про абсолютне невизнання вини на досудовому слідстві та в суді має намір пом`якшити відповідальність чи уникнути її за вчинене та використав таке поводження як спосіб захисту. На переконання суду, саме сукупність досліджених і викладених у судовому рішенні доказів є визначальним у встановленні суспільної небезпечності та характеру вчиненого ОСОБА_5 хуліганства із такою особливо кваліфікуючою ознакою, як опір представникові влади, та умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно призначив покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі, зауваживши, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, – що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових злочинів, для реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням переглядалися в апеляційному порядку. 
Колегія суддів апеляційного суду, враховуючи вищевказані дані про особу обвинуваченого, та обставину, що обтяжує покарання, дійшла обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із застосуванням ст.  75 КК України. 
При цьому судом апеляційної інстанції з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» обґрунтовано наголошено на тому, що ті обставини, на які в апеляційній скарзі вказував захисник, як на підстави зміни вироку, повністю враховані судом першої інстанції при винесенні вироку. 
На переконання колегії суддів касаційного суду, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, не вбачається. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області 
від 17 липня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 4 грудня 2019  року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3