Постанова
Іменем України
 
24 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 176/2171/16-ц
провадження № 61-1716св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу                 ОСОБА_2 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року у складі судді Волчек Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 лютого 2014 року               ОСОБА_2 позичила у неї 7 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 15 лютого 2014 року за курсом Національного банку України становило 60 416,30 грн, зі сплатою 3 % на місяць, строком до                31 грудня 2014 року за умови щомісячної виплати процентів за користування грошовими коштами. Договір позики був укладений письмово, в спосіб складення власноручно відповідачем відповідної розписки. 
Взяті на себе за договором позики зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, до 31 грудня 2014 року борг не повернула, проценти за користування грошима щомісяця не сплачувала. 02 січня 2015 року сторони уклали додатковий договір, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язалась повернути борг до 31 грудня 2015 року частинами в доларах США, зі щомісячною сплатою процентів у розмірі 1 000,00 грн. Але й ці зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, в строк борг не повернула, проценти не сплачувала. На її численні вимоги про повернення грошей відповідач зобов`язання належним чином не виконала, 31 березня 2016 року повернула їй лише 100,00 доларів США.
З огляду на викладене, ОСОБА_1  просила суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13 липня 2017 року, стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в зальному розмірі 257 226,65 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від                16 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року в загальному розмірі 200 192,80 грн, з яких 179 192,80 грн основного боргу та                     21 000,00 грн процентів за користування коштами.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_2 належним чином не виконала умови договору позики і не повернула позивачу грошовий борг в сумі 6 900,00 доларів США, а тому наявні підстави для стягнення на користь позивача заборгованості в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення суду за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року у загальній сумі 200 192,80 грн, з яких 179 192,80 грн основного боргу та 21 000,00 грн процентів за користування коштами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасуватирішення судів попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 умови договору позики виконала в повному обсязі, взяті у борг кошти повернула. На її думку, суди попередніх інстанцій належної оцінки наданій відповідачем розписці не надали, помилково вважали, що договір позики ОСОБА_3 не виконано. В конкретному випадку мало місце складення ОСОБА_1 (позикодавцем) додаткової розписки про повернення їй коштів, що не заборонено законом.
Відповідач стверджує, що факт повернення коштів сторони почали оформляти на окремому аркуші, однак з такими діями відповідач не погодилась, оскільки вона вимагала повернення оригіналу розписки. Під час складення вказаної розписки від 03 березня 2016 року оригінал розписки ОСОБА_2 від 02 січня 2015 року у ОСОБА_1 був відсутній, тому, на вимогу відповідача, позивач на копії цієї розписки власноручно вказала, що залишок боргу в розмірі 6 900,00 доларів США повернуто саме 31 березня 2016 року.
ОСОБА_2 не погоджується з наявністю у неї заборгованості за процентами, оскільки вона сплачувала їх регулярно та в повному обсязі. До того ж борг було повернуто нею 31 березня 2016 року, а період, за який стягнено заборгованість за процентами, визначено судом помилково               (з 02 січня 2015 року по 02 жовтня 2017 року). Наголосила, що у випадку не погашення нею боргу 31 березня 2016 року, з незрозумілих причин у розписці від 02 січня 2015 року відсутня інформація про наявність у неї заборгованості за процентами та їх розмір.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано справу             № 176/2171/16-ц з Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області. Крім того, вказаною ухвалою зупинено виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня              2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги. 
Суди встановили, що між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала грошові кошти у розмірі 7 000,00 доларів США, з щомісячною сплатою процентів за користування позикою у розмірі 3 % та строком їх повернення до 31 грудня 2014 року. Грошові кошти ОСОБА_2 отримала і використала, але в обумовлений договором термін їх ОСОБА_1 в повному обсязі не повернула.
02 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір, що оформлений розпискою, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути частинами борг в розмірі 7 000,00 доларів США до 31 грудня 2015 року та щомісячно сплачувати проценти у розмірі  1 000,00 грн.
На звороті копії розписки від 02 січня 2015 року зазначено: «31.03.16 г. 7 000 дол. США (семь тысяч долларов США) - 100 дол. (сто долларов США)                       ост. 6 900 дол. США (шесть тысяч долларов США) 31.03.16 г. отдала / ОСОБА_4 / підпис».
Укладення договору позики ОСОБА_2 визнала, однак стверджувала, що повернула всю суму заборгованості, посилаючись на вказаний запис на звороті копії розписки від 02 січня 2015 року.
За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами частини другої статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно з вимогами частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Суди попередніх інстанцій встановивши, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання відповідно до умов позики належним чином не виконала, не повернула позивачу грошовий борг в сумі 6 900,00 доларів США, дійшли правильного висновку про стягнення на користь позивача заборгованості в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення суду за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року у сумі 200 192,80 грн, з яких 179 192,80 грн основного боргу та 21 000,00 грн процентів за користування коштами.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про не з`ясування судами попередніх інстанцій справжньої правової природи укладеного між нею з ОСОБА_1 договору є безпідставними, оскільки судами встановлено та підтверджено письмовими доказами факт укладення між сторонами саме договору позики. 
Наявність у ОСОБА_1 (кредитора) оригіналу боргової розписки, виходячи з положень статей 527, 545 ЦК України, свідчить про існування  невиконаного ОСОБА_2 (боржником) зобов'язання  за договором позики.
Аргументи касаційної скарги про повернення суми позики у повному обсязі, що, на думку відповідача, підтверджено записом ОСОБА_1 на копії розписки від 02 січня 2015 року: «31.03.16 г. 7 000 дол. США (семь тысяч долларов США) - 100 дол. (сто долларов США) ост. 6 900 дол. США (шесть тысяч долларов США) 31.03.16 г. отдала / ОСОБА_4 / підпис»є неприйнятними, оскільки судом першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, цей запис оцінено як повернення ОСОБА_2 100,00 доларів США, а не залишку боргу в 6 900,00 доларів США. Суд касаційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) межі касаційного розгляду, не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи відповідача про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо стягнення з неї заборгованості за процентами є необґрунтованими, оскільки, виходячи із встановленого судом першої інстанції періоду виникнення заборгованості зі сплати процентів (з 02 січня 2015 року по               02 жовтня 2017 року), який складає 33 місяці, та розміру процентів               (1 000,00 грн на місяць) до стягнення підлягали проценти у розмірі  33 000,00 грн, а судом стягнуто, в межах заявлених позовних вимог, меншу суму - 21 000,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржені судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необґрунтованими. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Зупинене на час касаційного розгляду виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року належить поновити, оскільки за результатами касаційного розгляду це судове рішення залишене без змін. 
Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від                16 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від              21 листопада 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук
 
          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Журавель