ПОСТАНОВА
Іменем України

23 січня 2020 року 
Київ
справа №803/1304/15-а
адміністративне провадження №К/9901/4012/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,
суддів - Кашпур О. В., Уханенка С. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №803/1304/15-а
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року, ухвалену в складі: головуючого судді Мікули О.І., суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (далі - ГУ МВС України в Луганській області, відповідач) із вимогами:
1.1  визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 10 березня 2015 року №83  о/с у частині формулювання підстави його звільнення за пунктом 63 «і» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку) і вважати його звільненим на підставі пункту 63 «ж» Положення (за власним бажанням); 
1.2. визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 25 липня 2014 року №211  о/с у частині встановлення іспитового строку під час прийняття на службу до органів внутрішніх справ України.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що випробувальний строк при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ не застосовується до осіб, які на таку службу зараховуються повторно. Посилаючись на те, що в період з 06 жовтня 1995 року по 19 грудня 1997 року він уже проходив службу в органах внутрішніх справ, позивач наполягає на тому, що відповідач у наказі про прийняття на службу від 25 липня 2014 року №211 о/с незаконно установив йому такий строк і звільнив у зв`язку з непроходженням випробування, підстав для якого не було.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 наказом МВС України від 06 жовтня 1995 року №60 о/с був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України (далі - ОВС). Наказом МВС України від 19 грудня 1997 року №130 о/с позивач був звільнений з ОВС відповідно до підпункту «б» пункту 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).
4. Наказом ГУ МВС України в Луганській області від 25 липня 2014 року №211 о/с позивача було призначено на посаду міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області з іспитовим строком на 1 рік і присвоєно йому спеціальне звання «старшина міліції».
5. Наказом ГУ МВС України в Луганській області від 10 березня 2015 року № 83 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до підпункту «і» пункту 63  Положення №114 (у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку).
6. Не погоджуючись з указаним наказом, позивач звернувся до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їхнього ухвалення
7. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015  року в задоволенні позову відмовлено.
8. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач наділений широкою свободою розсуду в частині залишення на службі осіб, які прийняті на службу з іспитовим строком. Узявши до уваги наявні в матеріалах справи докази, які свідчать про те, що за період служби в ОВС позивач зарекомендував себе з негативної сторони, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач мав правові підстави для звільнення позивача з підстав непроходження випробування в період іспитового строку.
9. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року в справі №803/1304/15-а скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково:
9.1.  скасовано накази ГУ МВС України в Луганській області від 25 липня 2014 року №211 о/с та від 10 березня 2015 року №83 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «і» пункту 63 Положення №114 (у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку).
9.2.  У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
10. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2017 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 ; постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
11. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції й направляючи справу на повторний розгляд, Вищий адміністративний суд України керувався тим, що Львівський апеляційний адміністративний суд, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача, скасував у повному обсязі накази ГУ МВС України в Луганській області від 25 липня 2014 року №211 о/с та від 10 березня 2015 року №83 о/с, які крім позивача стосувались інших осіб.
12. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року, прийнятою за наслідками нового апеляційного розгляду справи, адміністративний позов задоволено частково:
12.1  визнано протиправним і скасовано наказ  ГУ МВС України у Луганській області  від 25 липня 2014 року №211 о/с щодо ОСОБА_1 в частині встановлення йому іспитового строку один рік під час призначення його на посаду міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України в Луганській області з 23 липня 2014 року;
12.2.  визнано протиправним і скасовано наказ ГУ МВС України у Луганській області від 10 березня 2015 року №83 о/с про звільнення старшини міліції ОСОБА_1 , міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України у Луганській області відповідно до підпункту «і» пункту 63 (у зв`язку з непроходженням випробовування в період іспитового строку з ОВС України в запас) Положення №114;
12.3.  поновлено ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України в Луганській області з 10 березня 2015 року;
12.4.  стягнуто з ГУ МВС України в Луганській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10 березня 2015 року по 29 листопада 2017 року в розмірі 191560,68  грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
12.5. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
13. Посилаючись на положення наказу МВС України від 24 квітня 2009 року №177«Про організацію початкової підготовки працівників органів внутрішніх справ України», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що іспитовий строк призначається лише тим особам, які прийняті на службу до ОВС уперше.
14. З`ясувавши, що до призначення на службу на посаду міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області позивач уже проходив службу в ОВС, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що іспитовий строк під час прийняття на службу до ОВС позивачеві було встановлено незаконно.
15. Беручи до уваги, що позивач не міг бути призначений на службу в ОВС з іспитовим строком, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача відповідно до підпункту «і» пункту 63 Положення №114.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
16. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
17. На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків щодо неможливості встановлення іспитового строку для осіб, які прийняті на службу до ОВС повторно.
18. Відповідач доводить, що порядок проходження служби в ОВС на час існування спірних правовідносин регулювався Законом України «Про міліцію» та Положенням №114, які обмежень щодо можливості встановлення іспитового строку для осіб, які раніше проходили службу в ОВС, не передбачають.
19. Відповідач також звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції під час визначення середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті позивачеві у зв`язку із звільненням, не було досліджено, чи отримував позивач інший дохід, на суму якого необхідно зменшити розмір суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
20. У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно встановив обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає.
21. 27 грудня 2017 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
22. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Шарапи В.М. суддів Бевзенка В.М., Данилевич  Н.А.
23. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 12 червня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
24. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
25. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. Частиною першою статті 7 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №565-XII) установлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.
27. Відповідно до частини першої статті 16 Закону №565-XII особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції. 
28. Згідно з частиною першою статті 17 Закону №565-XII на службу до міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які досягли 18-річного віку (крім випадків, встановлених законодавством), мають повну загальну середню освіту, володіють державною мовою, здатні за своїми особистими, діловими і моральними якостями, фізичною підготовкою і станом здоров`я виконувати покладені на міліцію завдання. При прийнятті на службу до міліції може бути встановлено випробування строком до одного року.
29. Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням №114.
30. Відповідно до пункту 3 Положення №114 під час прийняття на службу може бути встановлено іспитовий строк тривалістю до одного року. Особливості проходження служби в період іспитового строку визначаються МВС.
31. Наказом МВС України від 24 квітня 2009 року №177 затверджено Положення про організацію початкової підготовки (спеціалізації) працівників органів внутрішніх справ України (далі - Положення №177).
32. Згідно із пунктом 1.5 Положення №177 рішення про прийняття кандидата на службу в органах внутрішніх справ приймає в установленому порядку за поданням керівник органу чи підрозділу, яким здійснювався його відбір, та відповідної рекомендації кадрової комісії головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізничному транспорті, вищих навчальних закладів.
33. Пунктом 1.6 Положення №177 передбачено, що наказом уповноваженого на те начальника такий кандидат призначається на визначену посаду відповідно до фахового рівня. Йому присвоюється, згідно з визначеним порядком, перше спеціальне звання і встановлюється іспитовий строк до одного року.
34. Відповідно до пункту 1.7 Положення №177 тривалість іспитового строку визначається з урахуванням терміну, необхідного для проходження працівником початкової підготовки та стажування.
35. Згідно з пунктом 1.11 іспитовий строк не встановлюється особам, які є курсантами вищих навчальних закладів МВС; повторно прийняті або поновлені на службі в органах внутрішніх справ у разі незаконного їх звільнення; переведені в установленому чинним законодавством порядку для проходження служби в органах внутрішніх справ з інших правоохоронних органів, якщо вони проходили початкову підготовку за попереднім місцем служби.
36. Підпунктом «і» пункту 63 Положення №114 передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.
VI. Позиція Верховного Суду
37. Прийняття на службу до органів внутрішніх справ з випробуванням - це особливий строковий правовий режим виконання посадових обов`язків особою, призначеною на посаду в органи внутрішніх справ, що зумовлений потребою в перевірці відповідності особи займаній посаді, 
38. Рішення про прийняття особи на службу в ОВС із випробування приймається відповідними начальниками, уповноваженими приймати управлінські рішення про прийняття на службу, з урахуванням часу, необхідного для проходження працівником початкової підготовки та стажування.
39. Аналіз мети та особливостей несення служби особами, прийнятими на службу з установленням іспитового строку, дає підстави для висновку, що випробування, як засіб перевірки відповідності особи рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ займаній посаді, не застосовується до осіб, які повторно прийняті на службу, або поновлені на службі у випадку їх незаконного звільнення.
40. Як установили суди попередніх інстанцій, до прийняття на службу до патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області позивач уже проходив службу в органах внутрішніх справ.
41. Беручи до уваги, що на службу до органів внутрішніх справ позивача було прийнято повторно, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що ГУ МВС Луганської області не мало правових підстав встановлювати позивачеві іспитовий строк і не могло звільнити позивача у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.
42. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про необхідність визнання протиправними та скасування наказу ГУ МВС України в Луганській області від 25 липня 2014 року №211 о/с у частині встановлення позивачеві іспитового строку та від 10 березня 2015 року №83 о/с про звільнення позивача у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.
43. Арґументи скаржника з приводу того, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивача на службі й стягнув з ГУ МВС України в Луганській області середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, адже такі вимоги позивача не були предметом позову, Суд відхиляє.
44. Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
45. Частиною другою статті 11 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
46. Аналіз наведених норм процесуального закону дають підстави для висновку, що у разі, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, суд може вийти за межі позовних вимог і самостійно обрати той спосіб захисту порушених прав, що відповідає завданню адміністративного судочинства.
47. Відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
48. Таким чином, установивши, що позивач був незаконно звільнений зі служби, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків щодо необхідності його поновлення на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог.
49. Суд також повністю відхиляє аргументи скаржника з приводу того, що судом апеляційної інстанції під час визначення розміру середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не досліджувалося чи отримував позивач дохід, на суму якого підлягає зменшенню середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, зокрема допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю.
50. Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
51. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18). 
52. Водночас правильність розрахунку судом апеляційної інстанції грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому не перевіряється Судом.
53. Положеннями частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
54. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
55. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
56. Переглянувши оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що його висновки в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
VII. Судові витрати
57. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
58. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
59. Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області залишити без задоволення.
60. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року в справі №876/10668/17 залишити без змін.
61. Судові витрати не розподіляються.
62. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко