Номер провадження: 22-ц/813/3295/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20025/14-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 
представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Савченка К.С.,
позивача                         ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Дігуляра В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,  
встановив:

У жовтні 2014р. позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі – спірний договір), укладений 29.03.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої Одеського нотаріальної контори м. Одеси Арабаджи К.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-436. Також просив визначити порядок виконання рішення, зазначивши, що після набрання ним законної сили, рішення є підставою для скасування державної реєстрації.
В якості підстави позовних вимог  позивач зазначив, що ОСОБА_4 саме  на час укладання спірного договору дарування від 29.03.2014 хворів і в силу стану свого здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому зазначений договір дарування є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.
Відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог, з посиланням на те, що дарувальник ОСОБА_4 у повній мірі усвідомлював значення своїх дій та керував ними на час укладання договору дарування вищевказаної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено (т.4, а.с.74-87).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення, в якій просить скасувати його, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.4, а.с.94-124).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив та усні заперечення проти неї (т.4, а.с.132-134), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , який в свою чергу був власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально  28.02.2012р. за №169 (т.1, а.с.39,43).
Однак, до 2009р. ОСОБА_4 продовжував мешкати в одній квартирі з колишньою дружиною по АДРЕСА_3 .
11.06.2010р. ОСОБА_4 вдруге уклав шлюб з  відповідачкою ОСОБА_1 , спільних дітей у них немає.
У жовтні 2013р.  ОСОБА_4 захворів, про що стало відомо обом сторонам по справі, у зв`язку з чим він проходив певні обстеження та лікування, на початку з діагнозом пневмонія легенів.  З МКЛ №8 м. Одеси ОСОБА_4 направили до м. Києва у відділення торакальної хірургії та пульмонології для проходження бронхоскопії. В подальшому, а саме в листопаді 2013р. у всеукраїнському центрі радіохірургії Клінічної лікарні «Феофанія» м. Києва, ОСОБА_4 пройшов дослідження, після чого йому був виставлений діагноз: біфокальне ураження правої легені з поширенням процесу на іпсілатерально-медіастінальні лімфовузли та лівого наднирника.
Згодом стало відомо причину захворювання, яку йому діагностували: злоякісне ураження бронхів та легенів, яке оперувати вже було неможливо. 
При цьому судом встановлено, що ОСОБА_4 знаходився на обліку в Одеській міській поліклініці №2 у сімейного лікаря та онколога та проходив амбулаторне лікування.
У зв`язку з вказаним захворюванням  йому було проведено п`ять паліативних хіміотерапій ПХТ, а саме : з 05.12.2013р. по 09.12.2013р., з 26.12.2013р. по 28.12.2013р., з  16.01.2014р. по 18.01.2014р., з 06.02.2014р. по 08.02.2014р. та з 28.02.2014р. по 02.03.2014р.

Із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що позивач ОСОБА_3 весь час життя батька мав з ним добрі стосунки, приїжджав до нього, підтримував його, коли дізнався про хворобу, відвозив його разом з відповідачкою до лікарів, у тому числі і до лікарні в м. Київ на лікування та обстеження, допомагав матеріально, привозив ліки, доглядав коли батько не міг ходити, викликав йому швидку допомогу.
Так, у зв`язку з поганим почуттям здоров`я ОСОБА_4 викликались швидка допомога, а саме: від 21.02.2014р, 24.03.2014р, 28.03.2014р. та №76 від 17.05.2014р., №182 від 28.07.2014р.

29.03.2014р., тобто фактично за 4 місяці до смерті, державним нотаріусом Другої Одеського нотаріальної контори м. Одеси Арабаджи К.Г. було посвідчено спірний договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач зазначив, що про цю угоду йому стало відомо від батька у червні 2014р.
Крім того судом встановлено, що з червня 2014р. відповідачка заборонила позивачу відвідувати батька, заборонила консьєржці будинку допускати його до квартири. У зв`язку з чим позивач 21.07.2014р. звертався до правоохоронних органів про вчинення відносно неправомірних дій з боку відповідачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №2536 від 29.07.2014 року, із якого вбачається, що причина смерті - «злоякісне ураження бронхів і легенів, що виходить за межі однієї і більше локалізацій» (т.1, а.с.9).

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_3 позбавлений прийняти спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги, так як на момент смерті батько позивача вже здійснив відчуження квартири за спірним договором на ім`я своєї дружини ОСОБА_1 , що і змусило позивача звернутись з даним позовом до суду.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що спірним договором порушуються права позивача, так як у разі визнання недійсним цього спірного договору дарування квартири, після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями його майна є сторони у даній справі: його дружина ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , який і оспорює договір дарування від 29.03.2014р.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що через свій психічний стан та тяжкість прогресуючої хвороби, до якого також неодноразово викликались швидка медична допомога, в тому числі і на кануні нотаріального посвідчення правочину тобто 28.03.2014р., ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними в момент укладання спірного правочину, він не спроможний був на той момент приймати рішення про вчинення будь-яких правочинів.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка стверджувала, що при укладанні спірного договору дарування квартири померлий був при повній свідомості та розумів значення своїх дій.
Проте, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є обрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, з чим повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне. 

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції було проведено 2 судові посмертні експертизи.
Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2015р. (суддя Шенцева О.П.). по справі  була призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза, та справа разом з оригіналами медичних документів, в тому числі і медичної картки №18300/13 направлялись до експертної установи (т.1, а.с.159-161).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №121 від 13.03.2015р.  експертною комісією надано наступні  відповіді (т.1, а.с.166-179):
1. ОСОБА_4 на момент складання договору дарування квартири (29.03.2014р.)  будь-яким хронічним стійким психічним захворюванням  не страждав, в будь-якому тимчасовому стані , при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушень фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними не знаходився.
2. ОСОБА_4 з урахуванням його хвороби та з урахуванням прийнятих ліків (28.03.2014р.), які йому були надані лікарями швидкої допомоги 28.03.2014р. згідно опису в карті виїзду швидкої медичної допомоги №52 А15 від 28.03.2014р., міг в повній мірі усвідомлювати фактичний склад  своїх дій  та їх наслідки зі складання договору дарування 29.03.2014р.
3. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя психічними, душевними захворюваннями не страждав. На березень 2014р. за даними мед документації, страждав карциномой  нижньої долі правої легені 4 стадії TIN2MI з метастазами у лівому надниркової залози prol morbid на фоні паліотивної  хіміотерапії, клінічної групи 2, вторинної анемії 3 ступеня, ішемічним захворюванням серця, атеросклеротичним кардіосклерозом, серцевою недостатністю 1 ступеню, гіпертонічною хворобою 2 стадії,, хронічним порушенням мозкового кровообігу, розповсюдженим  остеохондрозом хребта, дисциркуляторная енцефалопатія 2 стадії, антено-невротичний синдромом.
4. ОСОБА_4 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент підписання договору дарування в березні 2014р.;
5. ОСОБА_4 на момент підписання договору дарування 29.03.2014р. ознак хронічного стійкого психічного захворювання не виявляв, в будь-якому тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не міг усвідомлювати  значення своїх дій або керувати ними не знаходився.
6. ОСОБА_4 з урахуванням того що він страждав онкологічним захворюванням, міг в повній мірі  вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями в березні 2014р.

7. ОСОБА_4 з урахуванням вказаних обставин міг в повній мірі усвідомлювати фактичний склад своїх дій та їх наслідків в березні 2014р.
8. ОСОБА_4 був здатний в повній мірі прогнозувати наслідки своїх дій в березні 2014р.
9. ОСОБА_4 був здатний у повній мірі усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та в повній мірі усвідомлювати їх реалізацію в березні 2014р.

Однак, у зв`язку з тим, що висновок судової експертизи був не повністю ясним для суду, у судовому засіданні 30.09.2015р., за клопотанням учасників справи був допитаний судом судовий експерт ОСОБА_5 , яка надавала суду пояснення щодо висновку вищевказаної судової психолого-психіатричної експертизи №121 від 13.03.2015р. (т.1, а.с.223-224).

22.10.2015р. до суду першої інстанції представником позивача ОСОБА_6 були надані письмові заперечення щодо вищевказаного висновку судової психолого-психіатричної експертизи №121 від 13.03.2015р. В запереченнях ОСОБА_6 зазначила, що дана експертиза була проведена не в повному обсязі, оскільки експертами не було враховано хронічну ракову інтоксикацію та інтоксикацію внаслідок  проведених хіміотерапій, прийняття ліків 28.03.2014р.-нейролептика (амінозина), больовий синдром, порушення координації руху і тремор в руках (лютий 2014р.), та психопатологічні порушення (запис невропатолога 26.02.2014р. порушення сну, головні болі та інше загальне функціонування, підвищена дратівливість), відсутність відомостей у порівняльній динаміці про можливість поліпшення його стану з 26.02.2014р., та що описова частина акту не відповідає її резолютивній частині, та крім того не були вивчені покази свідків (т.2, а.с.50-60). 
У зв`язку з цим ОСОБА_6 подала до суду клопотання про  призначення повторної амбулаторної посмертно-психіатричної експертизи, проти задоволення якого заперечувала представник відповідачки адвокат Савченко К.С., про що надала суду письмові заперечення від 10.11.2015р. 

Ухвалою суду від 27.11.2015 року, у зв`язку із задоволенням самовідводу судді Шенцевої О.П., справа прийнята до провадження суддею Домусчі Л.В. та призначена до розгляду на 14 грудня 2015 року (т.2, а.с.100, 105).
14 грудня 2015 року у зв`язку з першою неявкою відповідача у судове засідання, розгляд справи було відкладено на 18.12.2015 року, про що відповідачка та її представник ОСОБА_7 були сповіщені належним чином.
Ухвалою суду від 18.12.2015 р. по справі було призначено повторну амбулаторну посмертну судову психіатричну експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам 5-го судово-психіатричного відділення Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, та провадження по справі було зупинено (т.2, а.с.120-122). На вирішення експертизи були поставлені наступні питання:
- чи страждав ОСОБА_4 , 1962 року народження, в момент укладання ним договору дарування квартири 29 березня 2014 року будь-яким розладом психічної діяльності?
- якщо так, то чи міг ОСОБА_4 , 1962 року народження, в момент укладання ним договору дарування квартири 29 березня 2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?

Як вбачається з даного комісійного висновку судово-психіатричної експертизи №400 від 07.11.2016р.  експертами надані наступні відповіді на поставлені питання (т.2, а.с.137-147):
1.У момент укладання договору дарування квартири 29.03.2014р. ОСОБА_4 , 1962 р. народження, виявляв ознаки тяжкого психічного розладу у формі органічного  делірію внаслідок  ракової інтоксикації, що позбавляло його здатності усвідомлювати  значення своїх дій та керувати ними.

Проте, відповідачка та її представник адвокат Савченко К.С. просили вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи не брати до уваги, так як він проведений не усіма атестованими експертами, оскільки в реєстрі атестованих експертів відсутні дані про атестацію експерта Гавриш О.Б.
Судом першої інстанції були перевірені вказані обставини та на запит суду надійшов лист Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 28.04.2017 року, із якого вбачається, що судовий експерт ОСОБА_8 23.11.2010 року пройшла атестацію на визначення знань та практичних навиків в атестаційній комісії при Національній медичній академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика МОЗ України, 24.11.2010 року їй було присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Судово-психіатрична експертиза», 08.12.2015 року ОСОБА_8 було присвоєно «другу» категорію лікаря судово-психіатричного експерта (т.3, а.с.28-30). 

Дана цивільна справа неодноразово слухалась в суді першої інстанції, розглядались клопотання представника відповідачки про відвід головуючому у справі судді та витребування по справі додаткових доказів.

Так, ухвалою суду від 28.03.2017 року були задоволенні клопотання представника відповідачки та приєднанні до матеріалів справи відповіді ОСОБА_7 від заступника міністра юстиції України від 06.03.2017р. №8116/ПІ-С-858/9 та з Київського міського клінічного онкологічного центру від 01.04.2016р. (т.2, а.с.235-239).
Також, задоволено клопотання та витребувано з Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, розташованого за адресою: 79021, м. Львів, вул. Кульпарківська, буд. 95, відомості з відповідними підтверджуючими документами щодо наявності повноважень у судового експерта 5-го судово-психіатричного відділення Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня Гавриш Орисі Богданівни на момент проведення висновку судової амбулаторної посмертної психіатричної експертизи №400 від 07.11.2016р. (т.3, а.с.28-30). 
Клопотання представника відповідачки про: призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи, витребування доказів, про фальшивість документів, про направлення судового доручення до Святошинського районного суду м. Києва про виклик свідків і їх допит, про призначення фізико-хімічної експертизи оригіналів карт виїздів швидкої медичної допомоги, та неприйняття до уваги як доказ - зошит та інших доказів згідно клопотань було ухвалено розглянути у подальшому, після дачі в судовому засідання пояснень сторін та їх представників.
У судовому засіданні 18.07.2017 року судом було правомірно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_7 про фальшивість документів, а саме: медичної картки амбулаторного хворого №18300/13; медичної картки стаціонарного хворого за №№26616, 665;  карток виїздів швидкої медичної допомоги за №№34 А30 від 21.02.2014 року, 54 А28 від 24.03.2014 року, 51 А15 від 28.03.2014 року; 76 А34 від 17.05.2014 року; учнівського зошиту позначкою «М-11», С 34.9, без номеру, виконаного на 24 аркушах ; медичної картки амбулаторного хворого з кодом С34.9, виконаної на 36 аркушах учнівського зошиту (т.3, а.с.76-77). 
Крім того, ухвалами суду від 18.07.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідачки про призначення по справі фізико-хімічної експертизи матеріалів документів та про призначення по справі комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи (т.3, 78-82). 
Разом з тим, ухвалою суду від 18.07.2017 року за клопотанням представника відповідачки було витребувано з Київського міського клінічного онкологічного центру (03115, м. Київ, вул. Верховинна, 69) інформації стосовно того, чи проходив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , терапевтичний огляд у 2014 році у лікаря – терапевта або у лікаря – хіміо - терапевта, якщо так, то у який саме період та у якого лікаря (т.3, а.с.84-85).

Крім того, у судовому засіданні 29.01.2018р., проведеного в режимі відеоконференції, судовий експерт ОСОБА_9 , який має вищу категорію, повністю підтримав наданий ними судовий висновок №400, зазначивши, що у експертів не було сумнівів, та надав відповідь на запитання представників сторін, зазначивши, що у висновку були вивчені всі об`єкти дослідження, та вони дійшли до висновку що у хворого була ракова інтоксикація, і це є органічним делірієм, який появився на момент складання договору, захворювання було діагностовано на 4 стадії, вони виходили до терміну найбільш наближеного до укладання спірного договору, який є найбільш показовим, і всю наявну документацію. У нього була карцинома, порушення пам`яті, за 1-2 місяці до вчинення правочину, що також відображено в медичній карті 18300/13, про що також є записи в картах ШМД. При цьому ними було враховано всі описи з усіх медичних документів, та інших матеріалів цивільної справи. Порушення пам`яті, емоційної сфери, збудження, дратівливість, мислення, безсоння, кожний з цих симптомів свідчать про наявність ознак психічного розладу. Зазначив що не буває локалізації ракової інтоксикації, так як коли є ракова інтоксикація то страждає весь організм. Крім того вони у своєму висновку писали зрозумілою мовою для людей і без спеціальних знань. Також пояснив, що в діагностичному стані їх висновок не суперечить першому судовому висновку. В інструкції не має вимоги про виставлення відповідного шифру, тому кодування діагнозу непотрібно. 

Як було зазначено вище, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що оспорюваний правочин позбавив його можливості отримати законну частку у спадщині. На його думку батько – дарувальник ОСОБА_4 на час укладення договору дарування спірної квартири не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними  у зв`язку з тим, що він отримував лікування у зв`язку з раковим захворюванням легенів. Батько був вже на стадії неоперабельності, хвороба прогресувала, він пройшов 5 курсів хіміотерапії, у нього була інтоксикація, та приймав сильні ліки, транквілізатори. 
При цьому позивач посилався на те, що батько не міг залишити його мінімальної частки на цю квартиру, так як між ними були близькі і добрі стосунки, він допомагав у його лікуванні, відвозив до  різних лікарів на консультації та обстеження,  в тому числі і до м. Києва. Після останньої хіміотерапії у батька були сильні болі, які він не міг терпіти. У зв`язку з чим він також йому особисто викликав швидку допомогу та був також присутній при приїзді на виклик лікарів. Також йому відомо і про факт виклику швидкої допомоги особисто батьком, оскільки відповідачки не було вдома. 
Позивач вказав, що в останні місяці відповідачка весь час наголошувала на тому, що  медицина батьку вже не допоможе і вони разом навіть їздили до екстрасенсів щодо отримання нетрадиційної медицини. При цьому відповідачка в останній місяць не дозволяла бачитись вже з батьком, навіть консьєржці заборонила впускати його до батька в квартиру.
Також матеріали справи свідчать про те, що померлий за життя під час лікування пройшов п`ять курсів хіміотерапії, був неоперабельний, після яких простежувалась негативна динаміка, та судовими експертами були досліджені всі медичні документи, в тому числі і їх оригінали,  та матеріали справи.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка та її представник адвокат Савченко В.С. позов не визнали та пояснили, що відповідачка ОСОБА_1 з 2010 року проживала разом з ОСОБА_4 , з яким зареєстрували шлюб.
Наприкінці 2013 року ОСОБА_4 захворів та не працював, а вона продовжувала працювати. ОСОБА_4 знаходився на амбулаторному лікуванні та був на обліку у онколога за місцем проживання у сімейного лікаря та лікаря онколога Консультативного центру ЦП МСП №2 м. Одеси, здав аналізи в ТОВ  «Сінево Україна»,  проходив у Медичному центрі «Інто Сана»  комп`ютерну томографію з висновками досліджень органів грудної клітини та органів черевної порожнини,  проходив обстеження та лікування у Всеукраїнському центрі радіохірургії Клінічної лікарні «Феофанія», в Київській міській клінічній лікарні №17. В Київському міському клінічному онкологічному центрі проведено багатошарову комп`ютерну томографію органів грудної, черевної порожнини та органів малого тазу лікарями ВАТ «Доктор Філін». Померлий пройшов 5 курсів хіміотерапії. Результати проведеної комп`ютерної томографії відображені на знімках, компакт-дисках та у протоколах досліджень.
Разом з тим, відповідачка ОСОБА_1  заперечувала факти поганого почуття та нестерпних болів у чоловіка, а також  виклику швидкої медичної допомоги та приїздів лікарів за цими викликами, стверджувала що чоловік нормально себе почував. Підтвердила, що між ними була сварка з приводу повернення автомобіля, і тому вони в липні 2014р. вирішили припинити з ним стосунки. Також ними заперечуються відомості про огляд чоловіка терапевтом та невропатологом в онкоцентрі, проте вона не заперечувала про проходження лікування її чоловіка у хіміотерапевта. 

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка вказала, що при укладанні спірного договору дарування  ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати їх значеннями. 

Ухвалюючи судове рішення, суд зазначив, що згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
При цьому суд правильно зазначив, що правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України  слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.
Крім того, для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в ред. що діяла до 15.12.2017р.) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89, 229 235, 239 ЦПК. 

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні детально зазначив, у зв`язку з чим експертами був наданий такий висновок, що повністю відповідає його мотивувальній частині. Також суд правильно вказав, що у висновку №400 експертами проведено аналіз стенограми судового засідання від 12.12.2014р. та наявних в матеріалах цивільної справи світлокопії матеріалів кримінального провадження №12015160500000928 за заявою ОСОБА_1 .
З урахуванням вказаних виявлених обставин та відомостей експерти встановили, що ОСОБА_4 проходив лікування, пройшов 5 курсів хіміотерапії, перебував на спостереженні у онкологів, однак хірургічне втручання не проводилось через встановлення 4 - стадії раку (незворотної), приймав лише курси симптоматичної та паліативної (полегшуючої) терапії як в стаціонарних, так і в амбулаторних умовах, однак без значного клінічного позитивного ефекту. Починаючи з січня-лютого 2014р., внаслідок активного розвитку, подальшого поширення онкологічного процесу та ракової інтоксикації, розгортались і наростали явища вираженої астенії, загальної слабкості, з`явилось головокружіння, безсоння, порушення пам`яті, появи загальмованості, слабкості, дратівливості, та дисфоричності із апатією, плаксивістю, та суїцидальними висловлюваннями., до цього поєднувався виражений  больовий синдром, відповідно в подальшому призначали симптоматично лікування ще й наркотичними анальгетиками (морфіном). 

Саме вищевказані симптоми, загальний стан та поява легеневих кровотеч є причиною неодноразових викликів та огляду швидкої медичної допомоги у лютому, березні, травні та липні 2014р. Для оцінки вищевказаних порушень було застосовано загальноприйняті до використання у психіатрії та у медичній практиці школу ком Глазго (шкала для оцінки порушень свідомості) та критерії оцінки порушеної свідомості з ОСОБА_10 результат оцінювання свідчить про наявність ознак порушення свідомості. Експерти зазначили що такий стан слід трактувати як органічний делірій внаслідок ракової інтоксикації. Органічний делірій як порушення свідомості відноситься до категорії тяжкого психічного розладу, що позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій  психічний стан і поведінку та є медичним критерієм неправочиноздатності. Саме у зв`язку з наведеними експерти згідно висновку 3400 дійшло до висновку що ОСОБА_4 виявляв ознаки тяжкого психічного розладу у формі органічного  делірію внаслідок ракової інтоксикації, що позбавило його здатності на 29.03.2014р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Також, ухвалою суду від 15.02.218р. суд задовольнив клопотання представника відповідачки -  ОСОБА_7 та витребував оригінал Журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2014 р. з Київського міського клінічного онкологічного центру (03115, м. Київ, вул. Верховинна, буд. 69) за період з січня 2014 р. по 29.03.2014 р. або належним чином засвідчену його копію (т.3, а.с.140-143).

Крім того, ухвалою суду від 02.03.2018р. було відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідачки -  ОСОБА_7 про витребування доказів, а саме з ВАТ «Доктор Філін», про направлення судового доручення до Святошинського районного суду м. Києва про виклик свідків та допит в якості свідків лікарів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та про призначення фізико-хімічної експертизи (клопотання від 25.09.2017р.), оригіналів карт виїздів швидкої медичної допомоги за №№ 34 А30 від 21.02.2014 року, 54 А28 від 24.03.2014 року, 51 А15 від 28.03.2014 року; 76 А34 від 17.05.2014 року (т.3, а.с.249-252).
Також було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручити експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров`я України, про що 20.03.2018р. судом було постановлено відповідну ухвалу (т.4, а.с.6-7). 
При цьому, суд виходив із того, що у справі проведено 2 експертизи, які дали протилежні висновки, які суд має оцінити разом з наявними у справі доказами, проте, підстав для призначення повторної експертизи матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обгрунтовано послався на комісійний висновок судово-психіатричної експертизи №400 від 07.11.2016р. та дійшов правильного висновку про те, що при проведенні даної експертизи експерти дали повний і обґрунтований аналіз стану здоров`я ОСОБА_4 на день укладання спірного договору дарування та його поведінки. Експертний висновок містить аналіз всіх медичних документів, дій та пояснень, що документально підтверджені. Крім того, висновок містить і аналіз показів свідків що не було здійснено в первісному експертному досліджені. Експертам були надані матеріали цивільної справи, медична документація. Дослідження проводилося експертами, які мають фахову підготовку в даній області знань.

У зв`язку з вищевикладеним суд дійшов правильного висновку про те, що саме висновок експертизи №400 від 07.11.2016 року є належним доказом в розмінні ст.ст.77, 102 ЦПК України, так як містить інформацію щодо предмету доказування, є найбільш повним та обґрунтованим, якими досліджені всі докази, судовим експертом в судовому засіданні наведені та підтверджені всі викладені в ньому доводи, висновок відповідає вимогам встановленим законом України «Про судову експертизу», а тому в законному порядку визнав недійсним спірний договір дарування квартири, відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України. 

Разом з тим, з метою перевірки доказів апеляційної скарги та за клопотанням сторони відповідачки, колегією суддів апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2018 року у справі була призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої було поставлено 2 питання:
1.Чи страждав ОСОБА_4 , 1962 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , хронічним психічним захворюванням або хронічним стійким психічним розладом на момент укладення правочину – Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. 29 березня 20145 троку, зареєстрованого в реєстрі за № 3-436?
2.Чи міг ОСОБА_4 , 1962 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення правочину – Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. 29 березня 20145 троку, зареєстрованого в реєстрі за № 3-436?
Проведення експертизи було доручено ДУ «Український науково-дослідний інститут соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України», провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено (т.4, а.с.209-212).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 6 від 13.06.2019 року, яка проведена комісійно, встановлено наступне:
1. ОСОБА_4 у момент складання договору дарування 29 березня 2014 року виявляв ознаки Органічного делірію, спричиненого раковою інтоксикацією.
2. ОСОБА_4 , 1962 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з наявним у нього психічним розладом - органічним делірієм, спричиненим раковою інтоксикацією, не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення правочину – Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. 29 березня 20145 троку, зареєстрованого в реєстрі за № 3-436?
Таким чином, висновок зазначеної повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи у повній мірі підтвердив висновки суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного договору дарування кватири АДРЕСА_1 від 29.03.2014р., дарувальник ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що в свою чергу дає всі підстави вважати обгрунтованими позовні вимоги позивача ОСОБА_3 (т.5, а.с.18-36). 

Крім того, у зв`язку з відсутністю правових підстав для виклику судових експертів ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України» Ревенка О.А. та ОСОБА_14 для дачі ними додаткових пояснень з приводу проведення ними вищевказаної повторної судової експертизи, та приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, у задоволенні відповідних клопотань представника ОСОБА_1 – адвоката Савченко К.С., які ним подані до суду апеляційної інстанції 29 січня 2020 року, було відмовлено, про що постановлена відповідна ухвала суду. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.02.2020 р.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра