Дата документу 22.01.2020 Справа № 314/5536/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №314/5536/18                      Головуючий у 1 інстанції Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/807/346/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою селянського (фермерського) господарства "Лещенко В.М." на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом селянського (фермерського) господарства "Лещенко В.М." до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ "Сільськогосподарський комплекс "ЮКА", третя особа - Державний реєстратор Мелай Анна Володимирівна Виконавчого комітету Дружелюбівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди,-
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року СФГ "Лещенко В.М." звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ "Сільськогосподарський комплекс "ЮКА", третя особа - Державний реєстратор Мелай А.В. Виконавчого комітету Дружелюбівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди.
В позові зазначало, що 01.01.2007 року СФГ " ОСОБА_3 " уклало з ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки, згідно якого прийняв у користування земельну ділянку кадастровий номер 2321584000:04:003:0003 площею 5,5151 га; договір було укладено строком на 10 років, його державна реєстрація відбулася 02.06.2009 року.
Сторони передбачили, що договір набирає чинності після підписання сторонами і його державної реєстрації, і після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, новими власниками орендованої земельної ділянки в порядку спадкування стали відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
У жовтні 2018 року позивачу стало відомо про існування іншого договору оренди тієї ж земельної ділянки від 06.09.2018 року, що був укладений між відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та новим орендодавцем – ТОВ "Сільськогосподарський комплекс "ЮКА". 
Позивач вважає цей договір недійсним, оскільки земельна ділянка перебувала і перебуває в його користуванні, строк її оренди не закінчився, а тому відповідачі не могли укладати оспорювану угоду; крім того, у будь-якому разі було порушено переважне право позивача щодо поновлення договору на новий строк. 
Дії відповідачів, які уклали між собою договір оренди земельної ділянки, на думку позивача, порушують вимоги ЦК України, Закону України "Про оренду землі". Враховуючи наведені обставини, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами.
Просило суд визнати недійсним укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки № 30 від 06.09.2018 року, та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, проведену згідно цього договору.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції СФГ "Лещенко В ОСОБА_5 " подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що новий договір був укладений до закінчення строку дії попереднього договору, у зв`язку з чим були порушені права позивача на користування земельною ділянкою та на поновлення договору на новий строк.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.09.2018 року договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Сільськогосподарський комплекс "ЮКА" не порушує прав та законних інтересів позивача, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 01.01.2007 року між СФГ " ОСОБА_3 " як орендарем, та ОСОБА_4 як орендодавцем, був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер 2321584000:04:003:0003 площею 5,5151 га. Згідно п.3.1 цього договору передбачено, що договір укладено на 10 років, тобто до 31 грудня 2017 року. 
Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар не повинен не пізніше 60-ти днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди. Відповідно до ч.1 ст.19 того ж Закону, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
За приписами ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів встановлено, що у даному випадку сторони, укладаючи договір оренди від 01.01.2007 року, досягли згоди щодо строку дії договору – 10 років, та терміну його закінчення – 31.12.2017 року, тобто обчислили строк дії договору з моменту його укладання, а не з моменту його державної реєстрації. 
Вказані положення договору не суперечать ані діючому ЦК України, ані положенням Закону України "Про оренду землі", ані іншим актам законодавства.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не подано доказів щодо вчинення дій відносно поновлення дії договору шляхом письмового повідомлення про намір продовжити його дію не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії, як це передбачено у п.3.1 договору від 01.01.2007 року;
Скаржником не надано доказів щодо можливого продовження строку дії договору до завершення збирання врожаю, можливість чого передбачена у п.3.2 договору від 01.01.2007 року.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на п.15.1 договору, згідно якого він набуває чинності з моменту його державної реєстрації, є некоректними, оскільки поняття "строк дії договору" та "чинність договору" не є абсолютно тотожними. 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на отримання відповідачами у серпні 2018 року орендної плати, з огляду на те, що сам по собі факт прийняття цих грошей не свідчить про продовження дії договору; крім того, позивач ґрунтує свій позов тією обставиною, що строк дії договору від 01.01.2007 року ще не закінчився, а не тією обставиною, що цей договір був переукладений після закінчення його строку.
Висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу селянського (фермерського) господарства "Лещенко В.М." залишити без задоволення.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 січня 2020 року.

Головуючий

Судді: