ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року	Львів	Справа № 260/1192/19 пров. № 857/13215/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Пліша М.А.,
                                                                                             Ільчишин Н.В.,
секретаря судового засідання                                            Максим Х.Б., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Калинич Я.М.), ухвалене в порядку письмового провадження в м.Ужгороді 31 жовтня 2019 року, повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року, у справі №260/1192/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування постанови та припису,

В С Т А Н О В И В:

22.08.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, просив визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень №ЗК226/216/АВ/П від 06.05.2019, визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК226/216/АВ/П/ПТ-ФП-ФС-100 від 21.05.2019.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою для накладення штрафу на юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, є, зокрема, фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Суд першої інстанції зазначив, що факт використання ФОП ОСОБА_1 найманої праці ОСОБА_2 не встановлений, а ґрунтується лише на припущеннях відповідача. Відповідачем не надано чітких встановлених фактів, в який період ОСОБА_2 був допущений до роботи, яку саме роботу виконував такий, як і не було зафіксовано факту роботи такого працівника в період інспекційного відвідування, оскільки громадянина ОСОБА_2 на час відвідування не було. Суд першої інстанції не взяв до уваги зафіксоване порушення трудового законодавства приладами відеофіксації, оскільки такий доказ, на переконання суду першої інстанції, є неналежний та недопустимий. Суд першої інстанції вказав, що постанова Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.06.2019 у справі №304/863/19, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління Держпраці у Закарпатській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року та прийняти нове постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі фактичні обставини справи. Скаржник вказує, що відповідач під час проведення інспекційного відвідування здійснював діяльність у сфері контролю за додержанням законодавства про працю відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю. Скаржник зазначає, що проведення інспекційного відвідування зафіксовано засобами відеотехніки, в тому числі усне пояснення позивача. Звертає увагу, що якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору. Вказує, що заперечення до акта інспекційного відвідування позивач так і не подав. Скаржник зазначає, що звільнення від адміністративної відповідальності не означає звільнення від фінансових санкцій. Вважає, що постанова Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.06.2019 у справі №304/863/19 не має преюдиційного значення.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.06.2003, місце здійснення підприємницької діяльності: АДРЕСА_1 , види діяльності: код КВЕД 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво (основний); код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; код КВЕД 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; код КВЕД 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у.; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.
Наказом Управління Держпраці у Закарпатській області від 26 квітня 2019 року № 87 «Про проведення інспекційних відвідувань» наказано заступнику начальника відділу Управління Держпраці у Закарпатській області ОСОБА_3 . організувати проведення інспекційного відвідування суб`єктів господарювання згідно з переліком, в якому вказаний ФОП ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , щодо дотримання законодавства при оформленні трудових відносин.
Відповідно до вказаного наказу 26.04.2019 №426 Управлінням Держпраці у Закарпатській області видано направлення на проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з метою перевірки законодавства про працю щодо порушень трудового законодавства при оформленні трудових відносин. Строк дії направлення з 02.05.2019 по 03.05.2019.
З 02.05.2019 по 03.05.2019 головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Сумара А.Ф., за участю головного державного інспектора Гукс М.М. проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , в присутності останнього, за результатами якого складено акт № ЗК226/216/АВ від 03.05.2019, згідно з яким в ході інспекційного відвідування виявлено порушення частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме в усній розмові ФОП ОСОБА_1 повідомив, що громадянина ОСОБА_2 , періодично залучає до роботи, яка пов`язана з його діяльністю, без укладання жодних договорів та розраховується з ним готівкою (а.с.13-19).
03.05.2019 головним державним інспектором праці Сумара А.Ф. винесено протокол про адміністративне правопорушення №ЗК226/216/АВ/П/ПТ про те, що ФОП ОСОБА_1 вчинено адміністративне правопорушення передбачене частиною 3 статті 41 КУпАП (а.с.75-77).
06.05.2019 головним державним інспектором праці Сумара А.Ф. винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК226/216/АВ/П, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути виявлені в акті інспекційного відвідування від 03.05.2019 порушення, а саме: укладати трудові договори з найманими працівниками в письмовій формі та видати наказ (розпорядження), про прийом працівників повідомити в органи ДФС, у строк до 14.05.2019 (а.с.18-19).
21.05.2019 першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик В.І. прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК226/216/АВ/П/ПТ-ІП-ФС-100, якою на підставі акта інспекційного відвідування від 03.05.2019 накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190,00 грн. (а.с.23-25).
Вважаючи вказані припис про усунення виявлених порушень та постанову про накладення штрафу протиправними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V, в редакції чинній на час проведення інспекційного відвідування, (далі - Закон №877-V) заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Згідно з частиною 5 статті 2 Закону №877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила перелічені в частині 5 статті 2 Закону №877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами звертатись до інших норм Закону №877-V.
Частиною 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час проведення інспекційного відвідування, (далі - КЗпП України) встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, чинний на час проведення інспекційного відвідування, (далі - Порядок № 295) відповідно до пункту 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Пунктом 5 Порядку № 295 визначено підстави проведення інспекційних відвідувань, сере яких рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що інспекційне відвідування проведено на підставі повідомлення Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08.04.2019 №14.2-14/3778, яким направлено інформацію щодо фактів порушення роботодавцем ФОП ОСОБА_1 порядку оформлення трудових відносин з ОСОБА_2 , який має майнові зобов`язання за рішенням суду – заборгованість зі сплати аліментів (а.с.62).
Пунктами 8-10 Порядку №295 встановлено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.
Тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати двох робочих днів для суб`єктів малого підприємництва.
Відповідно до пунктів 19-21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 (справа №2140/1828/18), від 19.09.2019 (справа № 808/3092/17), від 11.12.2019 (справа №1340/5964/18), від 24 грудня 2019 року (справа № 360/403/19).
За результатами проведеного інспекційного відвідування інспектором праці складено акт інспекційного відвідування ЗК226/216/АВ від 03.05.2019, який підписано позивачем та отримано примірник такого 03.05.2019 під підпис із відміткою про те, що будуть надані зауваження.
Відповідно до пункту 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Пунктом 29 Порядку №295 встановлено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Згідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно з статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.   
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 КЗпП України).
Таким чином, правовий аналіз вищезазначених законодавчих норм права дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що трудовий договір чинне законодавство визначає як домовленість між працівником і власником про умови виконання роботи, оскільки працівники самі не організовують роботу і виконують таку не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам.
Відповідальність, передбачена абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця, а тому ключовим питання при вирішенні спірних правовідносин є встановлення наявності або відсутності фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору – фактичне виконання особою трудових функцій без оформлення трудових відносин.
При цьому, факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути встановлений інспектором праці під час інспекційного відвідування та підтверджений достатнім обсягом фактів, що характеризують відносини особи та суб`єкта господарювання, який його наймає, як трудові, від таких осіб повинно бути відібрано пояснення. 
Інспектор праці як посадова особа органу державного нагляду (контролю), зобов`язаний повно, об`єктивно та неупереджено проводити перевірку, для чого має право, зокрема, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, які виникають під час здійснення такого заходу державного нагляду (контролю). 
Водночас, у акті, складеному за наслідками перевірки, повинні фіксуватись лише ті порушення, які достеменно підтверджені доказами (документами, поясненнями тощо) у обсязі, що дозволяє беззаперечно стверджувати про виявлені факти. При цьому, такі докази не мають носити суперечливий характер, допускати неоднозначне тлумачення.
Важливість відображення (фіксації) у акті, складеному за наслідками проведеної уповноваженим органом перевірки, достовірної і повної інформації обумовлено тим, що такий документ є підставою для застосування фінансових санкцій та становить основну частину доказової бази при розгляді справи про накладення штрафу.
Отже, відповідач, під час здійснення інспекційного відвідування, повинен був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, а також підтвердити такі належними та допустимими доказами.
В свою чергу, інспекторами праці безпосередньо під час інспекційного відвідування не виявлено на об`єкті відвідування ОСОБА_2 , виконання таким робіт для та/або в інтересах позивача не встановлено, долученими до матеріалів справи відеозаписом (файл «ФОП Лібра») не зафіксовано, пояснення від ОСОБА_2 щодо виконання ним певної роботи (посадових обов`язків) ні в під час інспекційного відвідування, ні в подальшому відібрані не були. 
Водночас, відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.
Докази фактичного виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків у ФОП ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, судами першої та апеляційної інстанції не здобуті, обставини періодичного допуску ОСОБА_2 до роботи не підтверджені.
На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що скаржником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 24 КЗпП України.
Щодо преюдиційного значення постанови Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.06.2019 у справі №304/863/19, яка набрала законної сили, та якою провадження в адміністративній справі №304/863/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ФОП ОСОБА_1 за частиною 3 статті 41 КУпАП закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП (за відсутності складу адміністративного правопорушення), то суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені, однак спростування належними і допустимими доказами обставин, встановлених іншим судом у судовому рішенні, не порушує принципу верховенства права та правової визначеності як елемента верховенства права. Подані в такому випадку докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.
Водночас, скаржником, який заперечує обставини, встановлені постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 10.06.2019 у справі №304/863/19, не надано належних та допустимих доказів на спростування таких обставин.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості винесення відповідачем оскаржених постанови та припису, не врахування відповідачем при винесенні таких усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та не дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дія), а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваних припису та постанови, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 260/1192/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 04.03.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України