ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8200/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши порядку письмового провадження  в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (головуючий суддя Кучма К.С.)
у справі  № 160/8200/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та поновити виплату йому довічної пенсії за віком, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, як непрацюючому пенсіонеру, на підставі документів, які перебувають в його пенсійній справі, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, здійснити осучаснення пенсії, відповідно до пенсійної реформи України, сплатити компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати пенсії, на визначений їм банківський рахунок, починаючи з моменту зупинення виплати пенсії - 01.05.2013.
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у позивача гарантованого Конституцією права отримувати пенсію на території України.
Рішенням   Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено з тих підстав, що позивачем при зверненні із заявою про призначення пенсії не дотримано вимоги пункту 2.9 розділу II  Порядку № 22-1 та не надано чинного (дійсного) документа, що засвідчує особу, яка звертається із заявою про призначення пенсії.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідніст висновків суду обставинам справи,  просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач зазначає, що рішення про відмову в задоволенні позову мотивовано іншими обставинами, ніж ті, які покладені відповідачем в основу рішення про відмову в поновленні пенсії, тоді як судом мають досліджуватися та оцінюватися саме мотиви, із яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про поновлення виплати пенсії. Судом також не враховано, що на підтвердження належності позивача до громадянства України позивачем через його повноважного представника органу Пенсійного фонду України подавалась відповідна довідка посольства України в Ізраїлі.  
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наполягає на правомірності прийнятого ним   рішення про відмову в поновленні пенсії позивачу, оскільки позивач постійно мешкає в Ізраїлі, про що свідчить відмітка про постійне проживання в Ізраїлі у паспорті громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з надісланими представником позивача   ксерокопіями документів для призначення пенсії позивачу, документи, які засвідчують місце проживання (реєстрації) цієї особи в Україні відсутні.  
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.  
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, до грудня 2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у м. Дніпрі та отримував пенсію за віком з 22.08.2008 (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 , видане 16.10.2008).
05.12.2012 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, у зв`язку із чим виплату йому пенсії було припинено.
26.06.2019 позивач - ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю - Зів. І.П . подав до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області заяву про поновлення виплати пенсії за вислугу років з 01.05.2013 (а.с.49). 
До заяви додано документи (належним чином засвідчені їх копії): свідоцтво про народження (а.с.38); паспорт для виїзду за кордон (а.с.39); довідка про належність до громадянства України (а.с.40); ідентифікаційний номер (а.с.41); витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.42-43); квитанція про сплату консульського збору (а.с.44); довідка Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.03.2019 (а.с.45); пенсійне посвідчення (а.с.46). 
Листом №5162/3-09 від 24.07.2019 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу  з тих підстав, що документів, які б підтверджували факт реєстрації або фактичного проживання позивача в Соборному районі м. Дніпра не надані, тому дане звернення є безпідставним. Враховуючи, що чинним законодавством України не передбачено поновлення пенсії за довіреністю, а між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення на теперішній час не укладено, управління не має підстав для поновлення пенсії ОСОБА_1 за наданими документами (а.с.54).
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами ч.1 ст.210 КАС України суд з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, що в спірному випадку підставою для відмови в поновленні пенсії позивачу є висновки відповідача про відсутність визначених діючим законодавством України вимог для здійснення такого поновлення, а не порушення позивачем вимог порядку, як зазначено судом першої інстанції.  
При цьому будь-які зауваження про відсутність необхідних документів або невідповідність поданих органу Пенсійного фонду документів разом із заявою позивача від 26.06.2019 з боку відповідача відсутні. 
Відповідно до п.2.9  Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (п.2.22 Порядку № 22-1).
Таким чином, фактично суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за іншими обставинами, ніж ті, які покладені в основу оскаржуваних дій відповідача, що свідчить про не з`ясування  судом  першої інстанції обставин, що мають значення для справі, і відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Крім того, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають наведеним вище нормам Порядку № 22-1.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Право на пенсійне забезпечення  в Україні є конституційним правом громадянина України (ст.46 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Отже, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.           У відповідності до ч.ч.3, 4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають  за  її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. 
У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться  у цьому  Законі, то  застосовуються правила,  встановлені цими договорами (угодами). 
Згідно п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне  страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Рішенням Конституційного Суду України зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно до конституційних принципі, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або окремі їх положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Встановленні у справі фактичні обставини свідчать, що виплата позивачеві пенсії з 01.05.2013 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон припинена на підставі положень Закону, які були визнані неконституційними. 
Також, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Особа, яка має право на виплату пенсії та здійснила визначені законом дії на реалізацію свого права щодо поновлення виплати пенсії, має право на таке поновлення незалежно від місця свого проживання або перебування.
До того ж, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст.46 Конституції України.
Позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної йому пенсії.
Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.
За правилами ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
У відповідності до абз.1 п.2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Відповідно до п. 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.
При цьому, п.1.5 Порядку № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Отже, сама суть звернення позивача з метою захисту свого законного права на пенсійне забезпечення в Україні проживаючи за кордоном, не може залежати від їх місця проживання (останнього місця реєстрації в Україні), як і залежність від такого звернення особисто.
Із матеріалів справи вбачається, що до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, позивач  перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська (Соборний район м. Дніпра), де отримував призначену пенсію за віком.
Відмовляючи у поновленні, перерахунку та виплаті позивачу пенсії за віком з підстав відсутності доказів перебування його на обліку як одержувача пенсії в Соборному районі м. Дніпра, відповідачем не враховано відсутність механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії  в органах соціального захисту населення як  Законом № 1058-IV, так і Порядком №  22-1.
Відповідач після отримання заяви позивача не здійснив жодних визначених Законом дій щодо  розгляду по суті заяви позивач, тим самим відповідач порушив право особи на отримання пенсійних виплат.
Відповідно до статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Системний аналіз зазначених положень Закону № 1058-IV та Закону України «Про пенсійне забезпечення» дає підстави дійти до висновку, що в Україні не існувало та не існує жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Виходячи з вищенаведеного, з метою захисту порушених прав позивача, враховуючи, що спірні відносини виникли у сторін насамперед з мотивів позиції позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача і зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком з 01.05.2013.
В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають як передчасні.
За викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, що відповідно до ст.317 КАС України  є підставою для скасування судового рішення, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №160/8200/19 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №5162/3-09 від 24.07.2019 щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 за поданою заявою від 26.06.2019.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 26.06.2019.
В решті позову відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко