СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2020 р.                                                                    Справа № 910/22878/17  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Пелипенко Н.М., суддя  Стойка О.В. 
секретар судового засідання Євтушенко Є.В.
за участю представників:
від позивача – Федай О.О. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;
від відповідача – Горянін А.О. (адвокат), за довіреністю та свідоцтвом;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоінвест Трейдінг», м. Миколаївка Донецької області вх. № 3694 Д/З на рішення господарського суду Донецької області від 22.10.2019 р. у справі № 910/22878/17 (головуючий суддя – Демідова П.В., судді – Чернова О.В., Сковородіна О.М., повний текст складено та підписано 01.11.2019 р.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтоуправління «Донбас», м. Селидове
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоінвест Трейдінг», м. Миколаївка Донецької області
про стягнення 90   834   747,51 грн. заборгованості за договором постачання вугільної продукції № 10/06-1 від 10.06.2017 р., 3 % річних та індексу інфляції

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Шахтоуправління «Донбас» (далі – ТОВ «Шахтоуправління «Донбас», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоінвест Трейдінг» (далі – ТОВ «Енергоінвест Трейдінг», відповідач) основного боргу в сумі 90   834   747,51 грн., 3 % річних в сумі 4   036   460,82 грн. та інфляційних втрат в сумі 18   351   941,78 грн.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» посилається на те, що на виконання умов договору № 10/06-1 від 10.06.2015 р. за період з 31.07.2015 р. по 30.04.2016 р. поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 547   290   756,23 грн., проте відповідачем починаючи з 18.12.2015 р. по 23.06.2016 р. сплачено 456   347   447,01 грн., тому частково неоплаченою залишилася продукція у розмірі 90   834   747,51 грн., постачання якої здійснювалося позивачем у березні та квітні 2016 року на умовах, викладених в специфікаціях № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 29.03.2016 р.
Рішенням господарського суду міста Києва від 07.02.2018 р. позовні вимоги задоволено повністю.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 р. зазначене рішення суду скасовано, справу № 910/22878/17 направлено для розгляду до господарського суду Донецької області за встановленою підсудністю.
Згідно з даною постановою апеляційного суду, станом на момент прийняття справи судом до розгляду та відкриття господарським судом міста Києва провадження у справі зареєстрованим місцезнаходженням відповідача було: Донецька область, Слов`янський район, м. Миколаївка, вул. Європейська, б. 120, тому територіальна підсудність даного спору відносилася до компетенції господарського суду Донецької області, натомість суд не надсилав запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для встановлення місцезнаходження відповідача при прийнятті справи до свого провадження відповідно до ст. 27, 176 ГПК України.
Постановою Верховного Суду від 24.07.2018 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 р. скасовано, справу № 910/22878/17 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з посиланням на те, що Київський апеляційний господарський суд мав перевірити поважність причин незаявлення стороною в суді  першої інстанції про непідсудність справи, чого здійснено не було.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 р. рішення господарського суду міста Києва від 07.02.2018 р. змінено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 90   834   747,51 грн. заборгованості, 2   269   624,38 грн. 3 % річних, 10   281   407,02 грн. інфляційних втрат та 218   400,00 грн. витрат по сплаті судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2018 р. виправлено описку, допущену у вищезазначеній постанові в адресі місцезнаходження боржника.
Постановою Верховного Суду від 19.12.2018 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 р., рішення господарського суду м. Києва від 07.02.2018 р. та ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2018 р. скасовано, справу № 910/22878/17 передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції розглянув спір за відсутності відповідача та його представника, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, призначеного на 07.02.2018 р., суд розгляд справи не відклав, причини неявки відповідача в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право відповідача у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати докази та навести доводи, чим порушив ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. До того ж, відповідач не міг заявити про непідсудність справи господарському суду міста Києва, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, справу розглянуто судом першої інстанції з прийняттям рішення в той же день, коли було призначено підготовче засідання, без згоди відповідача, що обумовлює наявність поважних причин незаявлення відповідачем в суді першої інстанції про непідсудність справи.
Рішенням господарського суду Донецької області від 22.10.2019 р. позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто борг в сумі 90   834   747,51 грн., 3 % річних в сумі 4   012   278,93 грн., інфляційні втрати в сумі 18   351   941,78 грн., а також судовий збір в сумі 240   000,00 грн.; в частині стягнення 3 % річних в сумі 24   181,89 грн. провадження у справі закрито.
Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем та матеріалами справи доведений як факт поставки вугільної продукції в межах договору на загальну суму 547   182   194,54 грн., який також встановлений в адміністративній справі № 826/9534/17, так і факт її часткової оплати відповідачем на суму 456   347   447,01 грн., внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 90   834   747,53 грн. є обґрунтовано заявленою до стягнення, відтак позивачем правомірно нараховано 3 % річних та інфляційні втрати з огляду на прострочення оплати продукції відповідачем.
Крім того, при прийнятті рішення судом першої інстанції враховано, що в ході виконання наказу господарського суду міста Києва у справі  №910/22878/17 від 23.10.2018 р., виданого на виконання рішення від 07.02.2018 р., яке було скасовано 19.12.2018 р., з відповідача приватним виконавцем частково стягнута заборгованість в сумі 26   660,08 грн. в межах виконавчого провадження ВП № 57543024, яка була розподілена в рахунок погашення винагороди виконавця у відсотковому співвідношенні до фактично стягнутої суми – 2   418,19 грн., а інша частина коштів в сумі 24   181,89 грн. зарахована судом стягувачеві у якості погашення заборгованості. На підставі ч. 1 ст. 534 ЦК України 24   181,89 грн. віднесені місцевим господарським судом в рахунок заборгованості по 3 % річних, тому в цій частині провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору у розумінні вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач, на думку скаржника, надав пояснення по справі № 15-юр від 19.02.2019 р. з 44 актами приймання-передачі вугілля без наведення обґрунтування пропуску встановленого процесуальним законодавством строку подання цих доказів, тобто позивач надав нові докази з порушенням цього строку, у зв`язку з чим суд не мав законних підстав приймати їх до розгляду при вирішенні спору у справі, а повинен був винести окрему ухвалу про неприйняття таких доказів при винесенні рішення.
Відповідач зазначає, що у рішенні суду 44 акти приймання-передачі вугілля визначені як факультативні докази, що суперечить принципу законності та обґрунтованості судового рішення, встановленого ст. 236 ГПК України.
Скаржник заперечує наявність преюдиційних обставин, встановлених постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2017 р. у справі № 826/9534/17, з огляду на те, що:
- постанова не містить інформації стосовно кількості вугілля, поставленого позивачем відповідачу по кожній специфікації до договору, в т.ч. відомостей стосовно кількості вугілля, поставленого за специфікаціями № 17 та № 18;
- постанова не встановлює обставин про наявність заборгованості в сумі 90   834   747,53 грн. відповідача перед позивачем за договором взагалі, і зокрема, за специфікаціями № 17 та № 18;
- постанова не встановлює обставин на підставі яких специфікацій, в якій кількості по кожній специфікації була поставлена вугільна продукція відповідачеві.
За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини справи в частині непогодження сторонами умов та строків оплати в специфікаціях №№ 3, 4, 6, 7, 10, 11, 12, 13кз до договору і той факт, що платежі не можуть бути зараховані в рахунок цих специфікацій.
У вказаних специфікаціях, які регулюють поставки вугілля на Старобешівську та Слов`янську ТЕС СО від ПАТ «Донбасенерго», в порушення п. 5.4 договору, відсутні умови оплати поставленої вугільної продукції, тобто, строків оплати товару, відтак скаржник стверджує, що ці специфікації не є правочинами так, як не містять істотної умови – порядку оплати, що обумовлює неможливість зарахування платіжних доручень в оплату по ним, що свідчить про оплату продукції за специфікаціями № 17 та № 18 відповідачем у повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач зауважує, що сторони в договорі чітко встановили, що умови оплати продукції є для них істотними і мають бути погоджені в будь-якому випадку в специфікаціях до договору, відтак у рішенні суду невірно застосовано до даних правовідносин загальні норми ЦК України (оплата товару одразу після його прийняття).
В обґрунтування викладених доводів скаржник посилається на висновок комісійного науково-практичного дослідження № 010-АНО/19, складеного 14.06.2019 р. «Центром судової експертизи та експертних досліджень» ДСА України. 
Відповідач заперечує проти висновків суду про відхилення висновку експерта № 01/04-19, складеного судовим експертом Машиніченко О.А., згідно з яким надані на дослідження суду 44 акти приймання-передачі вугілля не підтверджені відповідними актами звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції, а відсутність належним чином складених актів звіряння за кількістю та якістю, у відповідності до п.п. 2.10 договору унеможливлює складання актів приймання-передачі вугілля на дослідження документальної обґрунтованості відображених у них відомостей.
Скаржник вважає, що позивач не надав жодних доказів, завдяки яким можливо встановити на підставі яких актів приймання-передачі була поставлена відповідачу вугільна продукція, яка залишилася неоплаченою покупцем, і що це вугілля продано відповідачеві саме на виконання умов специфікацій №№ 17, 18.
Згідно з апеляційною скаргою, всі акти приймання-передачі вугілля за договором, в т.ч. надані позивачем додатково 44 акти приймання-передачі вугільної продукції та акт № 49 від 25.04.2016 р., не мають ідентифікації поставок по специфікаціям, тому висновок судового експерта Машиніченка О.А. є законним та обґрунтованим.
У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 р. строк (враховуючи її отримання ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» 19.12.2019 р.), від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким:
- з метою доведення невідповідності наданого в якості доказу у справі висновку експерта Машиніченка О.А., яким встановлена заборгованість позивача в розмірі 7   243   706,58 грн., позивач надав суду першої інстанції письмові пояснення № 15-юр від 19.02.2019 р. із 44 актами прийому-передачі вугілля на всю суму поставки вугілля за договором, які були оплачені відповідачем до подання позову до суду, і щодо яких у позивача відсутні будь-які претензії. Зазначене мало місце на стадії підготовчого провадження у справі;
- відповідач не довів, що він не отримував вугілля в кількості, на суму та за ціною, вказаною у позовній заяві, та не надав жодного доказу того, що він розрахувався в повному обсязі за отримане ним у власність вугілля;
- висновок експерта № 06/06-19 про те, що П(С)БО 10 не передбачено застосування методу «FIFO» для обліку дебіторської заборгованості по оплаті за поставлений товар, а цей метод застосовується тільки для оцінки запасів П(С)БО 9 (тобто відповідачем) є виключно припущенням експерта без відповідного аналізу договірних документів, які свідчать про протилежне, застосування методу «FIFO» не суперечить ні П(С)БО, ні будь-яким іншим вимогам законодавства;
- посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 та постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позивач наголошує, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, тому доводи скаржника про те, що ряд специфікацій є неукладеними правочинами – хибні;
- перелічені в апеляційній скарзі платіжні доручення були враховані позивачем під час подання позову та визначення суми заборгованості за поставлене та отримане у власність вугілля.
Крім того, заявою № 127-юр від 06.12.2019 р. позивач повідомив суд апеляційної інстанції про зміну ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» місцезнаходження юридичної особи з « 84180, Донецька область, м. Миколаївка, вул. Європейська, б. 120» на « 01054, м. Київ, вул. О.Гончара, б.43-В».
Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2015 року між ТОВ “Енергоінвест Трейдінг”, як покупцем, та ТОВ “Шахтоуправління “Донбас”, як постачальником, укладено договір на постачання вугільної продукції № 10/06-1, за умовами якого постачальник зобов`язався у 2015 році поставити (передати) у власність покупця вугільну продукцію (далі – вугілля) в строки, в кількості, асортименті і з якісними характеристиками, по реквізитах та ціні, погодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях до нього, а покупець приймає вугілля, що поставляється, та оплачує його вартість відповідно до умов цього договору. 
Пунктом 2.1. договору встановлено, що вугілля постачається рівномірно добовими обсягами протягом періоду поставки залізничним транспортом у відкритих напіввагонах вантажною швидкістю або автомобільним транспортом у кузові автомобіля (причепі) на умовах DDP (залізнична станція призначення – при поставці залізничним транспортом або вугільний склад вантажоотримувача – при поставці автомобільним транспортом) згідно з міжнародними правилами тлумачення торгівельних термінів “Інкотермс” в редакції 2010 року з урахуванням умов, положень та застережень, передбачених у цьому договорі, за реквізитами покупця або вантажоотримувача, вказаними у цьому договорі.
Відповідно до п. 2.1.4. договору, сторонами обумовлено, що під датою відвантаження у разі постачання вугілля залізничним транспортом розуміється дата, зазначена на відбитку штампа залізничної станції відправлення “Укрзалізниці” на залізничній накладній (квитанції), що свідчить про приймання вантажу до перевезення.
Умовами пункту 2.6. договору постачальника зобов`язано надавати покупцю наступні документи на кожну партію вугілля, а саме: копії залізничних накладних або дві копії товарно-транспортних накладних про приймання вантажу вантажоперевізником, завірені вантажовідправником; оригінали посвідчення про якість (2 екземпляри).
Крім того, протягом семи календарних днів з дати складання акту звірення за кількістю та якістю, постачальник зобов`язаний надати покупцю підписані зі свого боку акти приймання-передачі вугілля (корегувальні акти), що складені на дату підписання акту звірення за кількістю та якістю; акти звірення за кількістю та якістю підписані зі свого боку; рахунок-фактуру (корегувальний рахунок) на поставлене вугілля, який повинен містити найменування вантажовідправника та вантажоотримувача; податкову накладну, виписану під кожен день відвантаження, або зведену податкову накладну, разом з реєстром товаротранспортних накладних (залізничних накладних) або інших супроводжувальних документів.
Згідно з п. 2.10. договору, вугілля вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту прибуття його на станцію призначення, про що свідчить відбиток штемпеля цієї станції на залізничній накладній. Усі ризики втрати або пошкодження вугілля (або його частини) переходять від постачальника до покупця з моменту розкредитування його на станції призначення про що свідчать належним чином оформлені документи.
Право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання та скріплення печатками обома сторонами договору відповідних актів приймання-передачі вугільної продукції.
Пунктом 3.1.1. договору сторонами встановлено, що постачальник зобов`язаний здійснити поставку вугілля у кількості, що визначена договором та/або відповідною специфікацією до нього.
Відповідно до п. 4.16. договору, результати приймання вугілля за кількістю і якістю оформлюються актом звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції та актом приймання-передачі вугільної продукції.
У п. 4.17. договору сторонами узгоджено, що: фактична кількість та якість вугілля, що надійшло від постачальника та прийнято покупцем, відображається в акті звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції; фактична кількість вугілля, що надійшло від постачальника та прийнято покупцем, відображається в акті приймання-передачі вугільної продукції.
Підставою для оформлення та підписання актів звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції та актів приймання-передачі вугільної продукції є дані про кількісні та якісні показники вугілля, що визначені відповідно до розділу 4 цього договору (п. 4.17.1. договору).
Згідно з п. 4.17.3. договору, постачальник зобов`язаний підписати отримані від покупця акти звіряння вугілля по кількості та якості, скласти на їх основі відповідні акти приймання-передачі вугілля за договором, розрахунок знижок/надбавок його ціни, які разом з актами звіряння вугілля по кількості та якості направити покупцеві до підписання протягом 3 робочих днів з дати надходження актів звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції, після чого покупець у той же термін має повернути підписані акти постачальнику. У будь-якому разі акти приймання-передачі вугільної продукції повинні бути підписані сторонами не пізніше 8 числа місяця, що слідує за місяцем поставки.
Згідно з п. 5.1. договору, ціна вугілля за одиницю і по позиціях вказана в специфікаціях. Ціна вугілля приймається на умовах, викладених в специфікаціях.
У пункті 5.4. договору сторонами погоджено, що умови оплати вугілля визначаються сторонами у відповідних специфікаціях до цього договору. 
Пунктом 6.1. договору встановлено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежного виконання обов`язків за цим договором відповідно до чинного законодавства України і умов цього договору.
Відповідно до п. 6.3. договору, у випадках, які не врегульовані умовами цього договору, сторони керуються Цивільним Кодексом України та діючим законодавством.
Згідно з п. 9.1 договору, строк його дії встановлюється з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків – до повного виконання зобов`язань.
Договір підписаний без зауважень чи заперечень першими керівниками підприємств, підписи яких скріплено печатками сторін.  
На виконання умов договору сторонами протягом червня 2015 року – березня 2016 року було підписано специфікації №№  1-5, 5/1,7-12, 13кз, 13 Э,14-18.  
В межах справи  № 910/22878/17 позивач просить стягнути заборгованість, яка утворилась у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за специфікаціями №№ 17 та 18.
Так, 29 лютого 2016 року сторонами укладено специфікацію № 17 до договору  на постачання вугільної продукції № 10/06-1 від 10.06.2015 року, відповідно до якої постачальник прийняв на себе зобов`язання здійснити поставку вугільної продукції в кількості 85   000,00 т (+/-) 5 % на суму 109 650 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ 18 275 000, 00 грн.) покупцю.
Покупець оплачує постачальнику вартість вугілля в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 10 календарних днів з моменту прибуття вугілля на станцію призначення, про що свідчить відбиток штемпеля цієї станції на залізничній накладній, але не раніше підписання акту звірення по кількості та якості. 
У п.4 специфікації № 17 від 29.02.2016 р. вантажоодержувачем визначено Слов`янську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго», а згідно з п. 7 цієї специфікації, строк відвантаження вугілля – березень 2016 року; строк постачання: березень-квітень 2016 року. 
29 березня 2016 року між сторонами підписано специфікацію № 18 до договору  на постачання вугільної продукції № 10/06-1 від 10.06.2015 року, відповідно до якої постачальник надає покупцю вугілля кам`яне марки П 0-100, П 0-200 в кількості 54   000,00 т (+/-) 5 % на суму 69 660 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ 11 610 000, 00 грн.). 
Покупець оплачує постачальнику вартість вугілля в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 10 календарних днів з моменту прибуття вугілля на станцію призначення, про що свідчить відбиток штемпеля цієї станції на залізничній накладній, але не раніше підписання акту звірення по кількості та якості. 
Згідно з п. 4 специфікації № 18 від 29.03.2016 р., вантажоодержувачем визначено Слов`янську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго».
Відповідно до п. 7 даної специфікації, строк відвантаження вугілля: квітень 2016 року; строк постачання – квітень-травень 2016 року. 
Укладаючи специфікації № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 29.03.2016 р. сторонами погоджено, що вони є невід`ємними частинами договору.
Так само як і договір, спірні специфікації підписані першими керівниками підприємств, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб.
Під час вирішення спору по суті місцевим господарським судом встановлено, що всі надані до позовної заяви специфікації, у т.ч. №№ 17, 18 укладені та виконувалися сторонами в межах договору № 10/06-01, з урахуванням строків, встановлених у цих специфікаціях, незважаючи на те, що спірні специфікації підписані поза межами строку дії договору.
Оскільки специфікації № 17 та № 18 укладені виключно на виконання договору № 10/06-01 від 10.06.2015 р., є його невід`ємною частиною, а сторонами не заперечувався та не спростовувався факт їх укладання саме в межах згаданого договору та факт виконання цих специфікацій на умовах, визначених договором, тому зазначений висновок суду першої інстанції є правомірним.
В обґрунтування позову та на підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за договором в межах специфікацій №№ 17,18, останнім додано до позовної заяви акти приймання-передачі вугільної продукції, рахунки-фактури, розрахунки знижок/надбавок, ціни та вартості вугілля та акти звірки за кількістю та якістю вугілля, з яких вбачається, що:
- 31 березня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 15   066, 000 тон вартістю 18   407   761, 96 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 42 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті, відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 31 березня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 13 317, 000 тон вартістю 18   134   638, 70 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 43 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 11 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 9   320, 000 тон вартістю 12   916   519, 08 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 36 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 11 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 1   755, 000 тон вартістю 2    402 697, 60 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 25 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 11 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 2   110, 000 тон вартістю 2 485   305, 84 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 24 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 11 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 10   043, 000 тон вартістю 11   467   970, 49 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 37 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 25 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 720, 000 тон вартістю 959 917, 50 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 46 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 25 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 17 570, 680 тон вартістю 24   303   370, 40 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 48 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 25 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 11   912, 000 тон вартістю 13   533   272, 50 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 50 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 25 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 1   986, 000 тон вартістю 2   213 720,40 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 49 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 30 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 1   460, 000 тон вартістю 1 780   256, 64 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 56 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля;
- 30 квітня 2016 року позивачем передано, а відповідачем прийнято вугільну продукцію кількістю 810, 000 тон вартістю 1 114   699, 32 грн. (разом з ПДВ), про що свідчить акт № 57 приймання-передачі вугільної продукції. Дані, зазначені в акті відповідають відомостям, викладеним у відповідному рахунку-фактурі, розрахунку та акті звірки за кількістю та якістю вугілля.
Загальна вартість прийнятого відповідачем вугілля у березні-квітні 2016 року за зазначеними актами приймання-передачі вугільної продукції складає 109 720   130,43 грн. Позивач у позові стверджує, що відповідач розрахувався за вугільну продукцію наступним чином:
- до 23.06.2016 р. включно сплатив 14   387   186,51 грн., залишок склав суму у розмірі 95   332   943,92 грн.;
- 27.04.2017 р. сплачено 4   498   196,41 грн.;
- станом на 01.12.2017 р. остаточна заборгованість складає суму у розмірі 90   834   747,51 грн.
  За доводами позивача, на виконання умов договору ним за період з 31.07.2015 р. по 30.04.2016 р. поставлено, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 547   290   756,23 грн., натомість відповідачем, починаючи з 18.12.2015 р. по 23.06.2016 р. сплачено за отриману продукцію 456   347   447,01 грн., тому неоплаченою залишилася продукція в сумі 90   834   747,51 грн., постачання якої було здійснено позивачем у березні та квітні 2016 року за специфікаціями № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 29.03.2016 р.
У січні 2017 року позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою № 7-юр від 13.01.2017 р., в якій просив перерахувати на користь ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» кошти у розмірі 95   332   943,92 грн., а у випадку невиконання ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» цієї претензії ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» зауважило, що буде змушене звернутися за вирішенням спору до господарського суду міста Києва з вимогою щодо стягнення у судовому порядку суми основного боргу разом з відшкодуванням інфляційних втрат в сумі 6   733   618,45 грн., 3 % річних в сумі 1   598   459,22 грн. та понесених судових витрат.
Листом № 02/01-1 від 02.02.2017 р. ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» повідомило позивача про те, що:
- вугілля, відвантажене у березні-квітні 2016 року використовувалося для виробництва електричної енергії на станціях ПАТ «Донбасенерго», що є основним покупцем всієї вугільної продукції, яку отримував ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» за договором з ТОВ «Шахтоуправління «Донбас»;
- позивачеві запропоновано укласти додаткову угоду № 4 до договору з огляду на відсутність розрахунків за відпущену ПАТ «Донбасенерго» (Старобешівська ТЕС) електричну енергію на територіях, що тимчасово не підконтрольні державній владі;
- позивачем не виконана зустрічна претензія від ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» про відшкодування витрат у розмірі 4   454   390,97 грн.
Посилаючись на те, що станом на 01.12.2017 р. за відповідачем обліковується сума основного боргу в розмірі 90   834   747,51 грн., а також нараховані 3 % річних в розмірі 4   036   460,82 грн. та  інфляційні втрати в розмірі 18   351   941,78 грн., позивач звернувся з даним позовом до господарського суду міста Києва.
Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідач, посилаючись на експертний висновок № 010-АНО/19 комісійного науково-правового дослідження відокремленого структурного підрозділу «Центр судової експертизи та експертних досліджень» ДП «Інформаційні судові системи» та висновки судового експерта Машиніченка О.А. № 02/01-19 від 07.02.2019 р., № 02/06-19 від 18.06.2019 р., стверджує, що отримана ним вугільна продукція за спірними специфікаціями є повністю оплаченою, тому позовні вимоги про стягнення боргу та нарахованих на нього інфляційних втрат й 3 % річних вважає безпідставними.
Так, до відзиву на позов відповідачем додано платіжні доручення за період з 29.04.2016 р. по 27.04.2017 р. на загальну суму 116   963   837,01 грн., на підставі яких відповідач стверджує, що станом на 27.04.2017 р. сума заборгованості в розмірі 90   834   747,51 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, була сплачена відповідачем.
Відповідно до висновку судового експерта Машиніченка О.А. № 02/01-19 від 07.02.2019 р., на вирішення судової експертизи поставлено наступне питання:
- виходячи з наданих на дослідження бухгалтерських документів, відомостей зазначених в договорі № 10/06-1 від 10.06.2015 р. та специфікаціях № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 10.03.2016 р. встановити чи підтверджується документально наявність заборгованості по розрахункам за вугільну продукцію, що поставлена за зазначеними специфікаціями?
У вступній частині цього висновку містяться відомості про те, що він підготовлений для подання до суду, а експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
За висновками експерта, за умови, якщо надані йому копії первинних документів складені в результаті виконання зобов`язань по специфікаціям № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 10.03.2016 р. до договору та в повному обсязі відображають відомості про проведені операції й стан розрахунків, то дебіторська заборгованість покупця – ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» складає 7   243   706,58 грн.
З висновку судового експерта Машиніченка О.А. № 02/01-19 від 07.02.2019 р. вбачається, що ним досліджувалися акти приймання-передачі вугільної продукції, які додані позивачем до позову, а саме: № 42 від 31.03.2016 р., № 43 від 31.03.2016 р., № 36 від 11.04.2016 р., № 25 від 11.04.2016 р., № 24 від 11.04.2016 р., № 37 від 11.04.2016 р., № 46 від 25.04.2016 р., № 48 від 25.04.2016 р., № 50 від 25.04.2016 р., № 49 від 25.04.2016 р., № 56 від 30.04.2016 р., № 57 від 30.04.2016 р., за якими значиться переданою вугільна продукція загальною вартістю 109   720   130,43 грн.; а також надані відповідачем до відзиву на позов платіжні доручення за період з 29.04.2016 р. по 27.04.2017 р. на загальну суму 116   963   837,01 грн.
Судова колегія звертає увагу, що в даному висновку судовим експертом зазначено, що наданими на дослідження актами приймання-передачі вугільної продукції підтверджується постачання вугільної продукції за договором без її ідентифікації за окремими специфікаціями, відтак постачання можуть бути враховані в якості постачань за договором без персоналізації по окремим специфікаціям, а з огляду на відсутність відомостей про персоналізацію проведених платежів за специфікаціями – платіжні доручення можуть враховуватися в якості загальних оплат за договором без персоналізації по окремим постачанням.
Заперечуючи в письмових поясненнях № 15-юр від 19.02.2019 р. факт оплати вугільної продукції за спірними специфікаціями відповідачем, позивач зазначив, що відповідач хронологічно раніше спірного періоду прийняв у власність вугілля в кількості 346   187,615 т на суму 437   462   064,09 грн. та сплатив його вартість, надавши до матеріалів справи відповідні 44 акти приймання-передачі вугільної продукції.
Крім того, позивач зазначив, що він надав відповідачеві послуги, що підтверджується актом № ОУ-0000001 від 30.10.2015 р. на суму 81   405,00 грн. та актом № ОУ-0000002 від 30.10.2015 р. на суму 27   156,71 грн. (всього на загальну суму 108   561,71 грн.). 
За даними письмовими поясненнями, відповідачем здійснено оплату в наступні дати та в розмірі:
- за період з 14.06.2015 р. по 14.09.2016 р. на рахунок позивача в «Укргазбанк» від відповідача поступило 96 платежів на суму 430   349   250,60 грн., а за період з 14.09.2016 р. по 27.04.2017 р. – 1 платіж на суму 4   498   196,41 грн., з призначенням платежу: «оплата за вугільну продукцію згідно договору № 10/06-1 від 10.06.2015 року в т.ч. ПДВ»;
- за період з 01.11.2015 р. по 01.09.2016 р. на рахунок позивача в ПАТ «Діамантбанк» відповідачем перераховано 21   500   000,00 грн. з аналогічними відомостями у графі призначення платежу.
Враховуючи всі акти приймання-передачі вугільної продукції, позивач стверджує, що за період з 31.07.2015 р. по 30.04.2016 р. поставив відповідачеві вугілля на загальну суму 547   290   756,23 грн., проте відповідачем виконано зобов`язання на суму 456   347   447,01 грн., тому заборгованість відповідача щодо основного боргу за договором становить саме 90   834   747,51 грн.
Тобто, позивачем до розрахунку погашеної заборгованості включено оплату відповідачем наданих послуг на суму 108   561,71 грн., щодо яких спір у справі відсутній.
Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою господарського суду Донецької області від 18.01.2019 р. відкрито провадження у даній справі, підготовче засідання призначено на 11.02.2019 р., яке неодноразово відкладалося.
Згідно з ухвалою суду першої інстанції від 28.08.2019 р., підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті на 25.09.2019 р. 
Таким чином, згадані 44 акти приймання-передачі вугільної продукції, за якими у відповідача перед позивачем відсутня заборгованість, надані ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» на стадії підготовчого провадження, тому доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних строків на їх подання та обов`язок суду першої інстанції винести окрему ухвалу про неприйняття таких доказів при винесенні рішення відхиляються за безпідставністю, оскільки не відповідають вимогам чинного процесуального законодавства.
Щодо визначення в апеляційній скарзі цих 44 актів в якості нових доказів у справі, враховується наступне.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2017 р. у справі № 826/9534/17 (в якій ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» в якості позивача звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень), яка постановами Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2018 р. та Верховного Суду від 19.03.2019 р. залишена без змін, встановлено:
- між позивачем (ТОВ «Енергоінвест Трейдінг»), як покупцем, та ТОВ «Шахтоуправління «Донбас», як продавцем, був укладений договір на постачання вугільної продукції № 10/06-1 від 10.06.2015 р., відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує товар (вугільну продукцію) відповідно до умов, визначених у специфікаціях до даного договору. На підтвердження факту отримання товару позивачем надано суду копії договору зі специфікаціями, актів приймання-передачі, актів звіряння вугільної продукції за кількістю та якістю, укладені разом з представниками вантажоотримувача та інше, а на підтвердження здійснення оплати– реєстр платіжних доручень, що підтверджують оплати, здійснені на ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» в розмірі 451   849   250,60 грн. разом з 106 платіжними дорученнями;
- на виконання умов договору ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» поставило   ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» вугілля у загальному обсязі 432   257,295 тон на суму 547   182   194,54 грн.
Отже, в адміністративній справі № 826/9534/17 ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» самостійно надавалися ті ж самі акти приймання-передачі вугільної продукції на  суму 547   182   194,54 грн., а крім того й акти звіряння вугільної продукції за кількістю та якістю, тобто, факт поставки вугілля в межах договору на зазначену суму є доведеним, що у розумінні приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційною обставиною, а твердження апеляційної скарги про те, що надані позивачем 44 акти приймання-передачі вугільної продукції за період з 31.07.2015 р. по 24.03.2016 р. є новими доказами у справі № 910/22878/17 не відповідають дійсності.
До того ж, як зазначено вище, позивачем надано до матеріалів справи акти приймання-передачі вугільної продукції за період з 31.03.2016 р. по 30.04.2016 р. на суму 109   720   130,43 грн. та за період з 31.07.2015 р. по 24.03.2016 р. на суму 437   462   064,09 грн., які в сукупності свідчать про здійснення позивачем поставки відповідачеві вугілля на загальну суму 547   182   194,54 грн., що відповідачем належними доказами не спростовано.
Посилання скаржника на відсутність преюдиційних обставин у адміністративній справі № 826/9534/17 також відхиляються у зв`язку з тим, що обставини щодо наявності або відсутності заборгованості мають досліджуватися у даній господарській справі, які є безпосередніми підставами позову, а відсутність у постановах адміністративних судів всіх інстанцій відомостей щодо кількості вугілля, поставленого по кожній специфікації, та щодо здійснення поставки позивачем на виконання конкретної специфікації не свідчить про недоведення факту поставки вугільної продукції відповідачеві на суму 547   182   194,54 грн. в межах самого договору, враховуючи що цей факт у згаданій адміністративній справі доводив саме покупець.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що надані позивачем на стадії підготовчого провадження 44 акти приймання-передачі в оскаржуваному рішенні суду визначені як факультативні докази, що суперечить принципу законності та обґрунтованості судового рішення, встановленого ст. 236 ГПК України судовою колегією оцінюються критично, оскільки ці акти є повністю оплаченими відповідачем, щодо них відсутній спір у справі та передують спірному періоду, відтак вони не мають першочергового значення для вирішення спору по суті і охарактеризування їх судом першої інстанції як факультативних не свідчить про надання таким доказам невірної правової оцінки.
З огляду на вищевикладене, факт поставки позивачем відповідачеві вугільної продукції за договором в обсязі 432   257,295 тон на суму 547   182   194,54 грн. є доведеним.
У постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2017 р. у справі № 826/9534/17 зазначено, що в досліджуваний в межах справи податковий період 26.09.2013 р. – 30.09.2016 р. відповідач сплатив на користь позивача 451   849   250,60 грн.
З довідок Укргазбанку (т. 1, а.с. 101, 122) та довідки ПАТ «Діамантбанк» (т. 1, а.с. 104) вбачається, що відповідачем в межах договору сплачено 456   347   447,01 грн.
З огляду на те, що останній платіж ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» здійснено 27.04.2017 р. у  сумі 4   498   196,41 грн., тому він об`єктивно не міг бути врахований в адміністративній справі № 826/9534/17.
В оскаржуваному рішенні місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що сторони обрали такий порядок взаємовідносин, за яким протягом дії договору обсяги поставки визначалися специфікаціями, проте сама поставка та приймання вугільної продукції із всіма платежами здійснювалися виключно з посиланням на договір, а не на специфікації.
За змістом ст. 534 ЦК України, сторони мають право встановити черговість виконання грошового зобов`язання за договором, проте, така черговість сторонами не встановлена.
Несвоєчасне виконання  зобов`язань, у тому числі грошових, тягне за собою негативні наслідки для обох сторін договору, передбачені главою 51 ЦК України. Прийняття позивачем виконання в хронологічній послідовності (в умовах відсутності домовленостей про інше та в умовах відсутності вказівок з боку платника), досягає мети захисту інтересів обох сторін, загальногосподарських інтересів та відповідає вимогам, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідачем не доведено належними доказами, що надані ним до відзиву на позов платіжні доручення не були враховані позивачем при визначенні суми оплаченої продукції.
Натомість відповідачем надано до матеріалів справи експертний висновок № 010-АНО/19 комісійного науково-правового дослідження відокремленого структурного підрозділу «Центр судової експертизи та експертних досліджень» ДП «Інформаційні судові системи», згідно з яким надані на дослідження документи означені як специфікації № 3, № 4, № 7, №10, № 12 на поставку вугільної продукції на Старобешівську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго» та специфікації № 6, № 11, № 13 кз на поставку вугільної продукції на Слов`янську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго» до договору № 10/06-1 від 10.06.2015 р. не можуть вважатися належним чином укладеними додатками (невід`ємними частинами) договору, адже не відповідають в частині свого змісту та порядку укладання вимогам чинного законодавства – в них відсутні істотні умови договору щодо оплати поставленої вугільної продукції.
З огляду на висновок про неукладення ряду специфікацій, експерти вважають, що проведена оплата в межах дії договору не може вважатися оплатою за вугільну продукцію, яка була поставлена на Старобешівську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго» та на Слов`янську ТЕС, а повинна вважатися оплатою за вугільну продукцію по договору, яка була поставлена за специфікаціями №№ 1, 2, 5, 5/1, 8, 9, 13Э, 14-18 на Слов`янську ТЕС СО ПАТ «Донбасенерго».
Посилаючись на цей висновок відповідач стверджує, що низка специфікацій є неукладеними правочинами, відтак позивачем безпідставно віднесено здійснені ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» оплати в зарахування боргу за неукладеними специфікаціями, що свідчить про оплату ним спірних специфікацій №№ 17-18 у повному обсязі.
Слід звернути увагу, що під час безперервної поставки позивачем вугільної продукції відповідач не посилався на те, що ряд специфікацій як правочини є неукладеними, доказів невиконання (відсутності поставки) до матеріалів справи не надав, що свідчить про обґрунтованість посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 та постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та хибність доводів апеляційної скарги про неукладеність цих правочинів.
Розглядаючи справу по суті, місцевим господарським судом встановлено, що згідно з цим висновком експертів, з огляду на умови договору, строк сплати за поставлену продукцію повинен визначатися у відповідній специфікації. З огляду на те, що строк оплати відноситься до категорії істотних умов договору, на думку експертів, визначальним для врахування або неврахування зазначених специфікацій належним чином укладеними додатками до договору є визначення необхідних для здійснення господарської операції істотних умов. Специфікації № № 3, 4, 6,7, 10,11, 12,13кз не містять строку оплати за поставлену продукцію, а тому повинні вважатися неукладеними.
Враховуючи посилання в специфікаціях на те, що вони є невід`ємною частиною договору, тому у разі не врегулювання будь-яких умов у договорі та специфікаціях до нього, сторони повинні керуватися приписами діючого законодавства.
Питання строку оплати за поставлену продукцію врегульовано нормами Цивільного та Господарського кодексів України.
У відповідності до ст. 712 ЦК України, покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом усталеної судової практики, яка знайшла своє відображення у  Пленумі ВГСУ “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань”, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. 
Таким чином, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Проаналізувавши зміст вимог ст. 180 ГК України, параграфів 2 та  3 ЦК України, ст. 692 ЦК України, враховуючи умови п. 6.3 договору, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив про відсутність правових підстав вважати неукладеними спірні специфікації та, як наслідок, не враховувати оплати  по них у підрахунку загального обсягу виконаних відповідачем грошових зобов`язань за договором, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про зворотнє відхиляються.
На підтвердження своїх доводів щодо відсутності обов`язку сплачувати заявлений до стягнення борг відповідач в апеляційній скарзі також посилається на необхідність підтвердження 44 актів приймання-передачі вугілля актами звіряння за кількістю та якістю про що, на його думку, свідчить висновок судового експерта Машиніченка О.А. № 02/06-19 від 18.06.2019 р.
Згідно з висновком судового експерта Машиніченка О.А. № 02/06-19 від 18.06.2019 р., на вирішення судової експертизи поставлені наступні питання:
- на підставі наданих на дослідження копій матеріалів справи № 910/22878/17 встановити чи підтверджується належним чином оформленими бухгалтерськими та первинними документами, складання яких передбачено договором № 10/06-1 від 10.06.2015 р. сума заборгованості за вказаним договором в розмірі 90   834   747,51 грн., зазначена у позовній заяві ТОВ «Шахтоуправління «Донбас»?
- виходячи з результатів дослідження по питанню № 1 встановити, чи передбачено договором та/або чинними регуляторними актами застосування методу FIFO для обліку дебіторської заборгованості?
У вступній частині даного висновку зазначено, що у відповідності до ст. 101 ГПК України висновок підготовлено для подання до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
За висновками судового експерта, відсутність належним чином складених актів звіряння за кількістю та якістю у відповідності  до п.п. 2.6, 2.10 договору № 10/06-1 від 10.06.2015 р. унеможливлює складання актів приймання-передачі вугільної продукції та дослідження документальної обґрунтованості відображених в ній відомостей, тому не вбачається можливим підтвердити належними первинними документами наявність та суму заборгованості за поставлену на підставі умов договору вугільну продукцію.
Експертом також зазначено, що надані на дослідження первинні документи не містять відомостей, які б належним чином підтверджували, що постачання вугільної продукції в період з 31.03.2016 р. по 30.04.2016 р. відбулося саме на виконання специфікацій № 17 від 29.02.2016 р. та № 18 від 29.03.2016 р.
Щодо другого поставленого питання експерт дійшов наступних висновків:
- П(С)БО 10 не передбачає застосування методу «ФИФО» як «припущень» щодо порядку обліку заборгованості по оплаті за поставлений товар;
- оскільки система обліку та факт наявності заборгованості одночасно впливає на права та обов`язки кредитора та боржника, тому п. 9 П(С)БО 10 передбачено облік строків формування заборгованості та її погашення, відповідно – персоніфікацію, класифікацію та узгодженню між сторонами правовідносин, а отже П (С)БО 10 не передбачає виключне волевиявлення однієї з сторін правовідносин, яке застосовується методом «ФИФО» як алгоритм певних «припущень»;
- згідно з п. 5.4 договору умови оплати вугілля визначаються сторонами у відповідних специфікаціях до цього договору. Жодний пункт договору та специфікацій до нього не містять узгоджених сторонами умов оплати поставленої вугільної продукції за методом «ФИФО».
Таким чином, висновки судового експерта Машиніченка О.А. щодо застосування в даному випадку методу «FIFO» в бухгалтерському обліку підприємств суперечать попереднім висновкам щодо можливості врахування поставок за актами приймання-передачі вугільної продукції в якості постачань за договором без персоналізації по окремим специфікаціям, а оплати за згаданими платіжними дорученнями – в якості загальних оплат за договором без персоналізації по окремим постачанням, відтак не можуть бути прийняті до уваги.
Судова колегія вважає, що в даному випадку відсутня необхідність окремого дослідження актів звірки по кількості та якості, оскільки складання цих актів передує підписанню сторонами актів приймання-передачі, які, за умовами договору, і є остаточними документами, що підтверджують факт переходу права власності на вугільну продукцію.
Згідно з ч. 2 ст. 98 ГПК України, предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Відповідно до ст. 108 ГПК України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо:
1) застосування аналогії закону, аналогії права;
2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
Оскільки висновки № 010-АНО/19 комісійного науково-правового дослідження від 14.06.2019 р. та № 02/06-19 від 18.06.2019 р., складеного за результатами проведення судової економічної експертизи, мають правовий характер із наданням оцінки доказам та визначенням переваг одних доказів над іншими, що чинним процесуальним законодавством віднесено виключно до компетенції господарського суду, тому зазначені висновки відхилені судом першої інстанції на законних підставах.
З огляду на те, що відповідачем було надано вибірково первинні документи на дослідження судового експерта Машиніченка О.А., за результатами якого ним складено висновок № 02/01-19 від 07.02.2019 р. про наявність у ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» дебіторської, а не кредиторської заборгованості перед ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» зі згаданим застереженням щодо повноти наданих документів, відтак даний висновок також не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції в якості належного доказу у справі.
Під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідач також посилався на наявність преюдиційних обставин у справі № 905/2419/18, які мають значення для справи № 910/22878/17.
Предметом спору у справі № 905/2419/18 є зобов`язання ТОВ «Шахтоуправління «Донбас» виконати обов`язок в натурі та передати у власність ТОВ «Енергоінвест Трейдінг» вугілля у кількості 15   692,418 т на суму 19   363   380,26 грн. за специфікаціями № 1 від 10.06.2015 р., № 2 від 10.07.2015 р., № 3 від 10.07.2015 р.,  № 4 від 31.07.2015 р., № 7 від 03.09.2015 р., № 13Э від 01.12.2015 р., а також стягнення збитків в сумі 26   257   778,71 грн., інфляційних втрат в сумі 8   565   269,80 грн. та 3 % річних в сумі 1   927   246,88 грн.
Рішенням господарського суду Донецької області від 21.05.2019 р. у справі № 905/2419/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.08.2019 р., у позові відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 р. судові рішення в частині вирішення спору про стягнення збитків в розмірі 26   257   778,71 грн. скасовані, а справа № 905/2419/18 передана на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
При цьому, відповідачем не спростовано того, що позивач в примусовому порядку намагається стягнути заборгованість за фактично поставлену продукцію згідно з актами приймання-передачі вугільної продукції, що обумовлює відсутність взаємної пов`язаності цих судових справ.
Підсумовуючи вищевикладене, позивачем та матеріалами справи доведено факт поставки відповідачеві вугільної продукції на суму 547   182   194,52 грн. та факт її часткової оплати останнім на суму 456   347   447,01 грн., тому, враховуючи включення позивачем до розрахунку погашеної заборгованості оплату наданих послуг на суму 108   561,71 грн., заборгованість в сумі 90   834   747,51 грн. також є доведеною.
Доказів оплати заборгованості в сумі 90   834   747,51 грн. або повернення вугільної продукції позивачеві відповідачем до матеріалів справи не надано, тому місцевий господарський суд обґрунтовано та на законних підставах задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Посилаючись на прострочення відповідачем оплати заявленої до стягнення заборгованості, позивач нарахував 3 % річних в сумі 4   036   460,82 грн. за період з 24.06.2016 р. по 01.12.2017 р. та інфляційні втрати в сумі 18   351   941,78 грн. за аналогічний період.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності нарахування позивачем зазначених сум 3 % річних та інфляційних втрат.
З постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2018 року вбачається, що в ході виконання наказу господарського суду м. Києва у справі № 910/22878/17 від 23 жовтня 2018 року, виданого на виконання рішення від 07 лютого 2018 року, яке було скасовано 19 грудня 2018 року, з відповідача  приватним виконавцем стягнута частково заборгованість на суму 26 600, 08 грн. в межах  виконавчого провадження ВП № 57543024, яка розподілена ним в рахунок погашення винагороди виконавця у відсотковому відношенні до фактично стягнутої суми: 2   418,19 грн. – винагорода, а 24   181,89 грн. зарахована стягувачеві у якості погашення боргу.
Частиною 1 статті 534 Цивільного кодексу України встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням: у першу чергу відшкодовуються виплати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти та неустойка.
У розумінні наведених приписів місцевим господарським судом на законних підставах віднесено 24 181, 89 грн. в рахунок погашення заборгованості по 3 % річних, у зв`язку з чим закрито провадження у справі в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Донецької області від 22.10.2019 р. у справі № 910/22878/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 05.02.2020 р.

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко  

Суддя                                                                                           О.В. Стойка