П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/1804/19-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Яремчук К.О. 
          Суддя-доповідач:  Франовська К.С. 

17 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Совгири Д. І.  Кузьменко Л.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, 
В С Т А Н О В И В :
В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про скасування вимоги про сплату боргу №Ф-8086-17 від 14 травня 2019 року про стягнення боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску, оскільки досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримує відповідно до закону пенсію за вислугу років, що відповідно до положень частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" є підставою для звільнення від сплати за себе єдиного внеску.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8086-17, що сформована Головним управлінням Державної фіскальної служби у Вінницькій області 14 травня 2019 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 768 гривень 40 копійок на відшкодування сплаченого судового збору.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, ГУ ДФС у Вінницькій області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема, в апеляційні скарзі зазначає, що фізичні особи - підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не є пенсіонерами за віком у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і зобов`язанні нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальних підставах.
Зазначає, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Однак, зазначені платники звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Разом із тим, право на пенсію за віком передбачене частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пов`язується з досягненням 60 років. Однак, оскільки позивач у 2017 році не досягла пенсійного віку, а тому їй обґрунтовано нараховано єдиний внесок у розмірі 8563,06 гривень. Також у відзиві вказано, що єдиний внесок позивачу нараховано 09 лютого 2018 року в сумі 7744,00 гривень та 19 квітня 2018 року в сумі 819,06 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку у Могилів-Подільській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області яка обрала спрощену систему оподаткування платник єдиного податку 2 групи з 01 березня 2017 року.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років з 2004 року.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 01 березня 2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та взята на облік як платник єдиного внеску. Позивач провадить діяльність у сфері роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

14 травня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Вінницькій області сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8086-17 у де станом на 30 квітня 2019 року зазначена заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 8563,06 гривень.
Не погодившись з вимогою, позивач оскаржила її до суду, звернувшись з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на момент нарахування єдиного внеску (09 лютого 2018 року в сумі 7744,00 гривень та 19 квітня 2018 року в сумі 819,06 гривень), а також на момент формування вимоги про сплату боргу (тобто, станом на 14 травня 2019 року) досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (адже 28 листопада 2017 року їй виповнилося 60 років), та отримувала відповідно до закону пенсію за вислугу років. Окрім того, позивач не бере добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, наведені обставини, зазначив суд, підтверджують доводи позивача про те, що на підставі частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вона вважається такою, що звільнена від сплати за себе єдиного внеску, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8086-17 від 14 травня 2019 року є протиправною та підлягає скасуванню. 

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом другим частини першої статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 названого Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

При цьому, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", у редакції, чинній з 01.01.2017).

З 01.01.2018 до ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" внесені зміни, передбачені абзацами 10 та 11 пп. 2 п. 22 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, шляхом викладення першого речення частини четвертої в такій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Аналіз цієї норми в редакції, що діяла у спірний у межах даної справи період, свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, за наявності двох обов`язкових умов: 1 - є пенсіонерами за віком або інвалідами; 2 - отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Отже, перша обов`язкова ознака звільнення фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, від сплати за себе єдиного внеску, потребувала наявності лише статусу пенсіонера за віком без умови сплати пенсії саме за віком, а друга ознака - отримання відповідно до закону пенсії безвідносно до її виду.

В той же час, редакція ч. 4 ст. 4 Закону з 01.01.2018 отримала більш конкретне законодавче закріплення переліку осіб, на яких розповсюджується таке звільнення від сплати за себе єдиного внеску, а саме: особи (фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), які не просто мають статус пенсіонера, а і безпосередньо отримують пенсію за віком.

За положеннями норм Законів, які регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення (Закон № 1058, Закон № 1788, Закон №2262-XII), до видів державних пенсій віднесено пенсії за віком, пенсії по інвалідності, пенсії в разі втрати годувальника, пенсії за вислугу років.

Позивач не є пенсіонером за віком/або інвалідом, а отримує пенсію за вислугу років згідно Закону №2262-XII, на час виникнення спірних правовідносин не досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відтак на нього не розповсюджується пільга щодо звільнення від сплати за себе єдиного внеску, встановлена частиною четвертою статті 4 Закону 2464-VI.

Верховний Суд неодноразово вирішував питання про можливість звільнення від сплати єдиного внеску пенсіонерів, які одночасно мають право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до інших законів і обрали призначення пенсії за спеціальним законом.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 14/779/17 зазначено, що визначення статусу «пенсіонера за віком» передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску. Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та розміром пенсійних виплат. Закон   надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії. Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії. Різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

З огляду на викладене,  Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Отже, з 28.11.2019 року, по досягненню пенсійного віку 60 років, позивач звільнена від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та не має обов`язку щодо його сплати, незалежно від виду пенсії, яку вона отримує чи отримуватиме.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржена вимога в частині боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за 2017 рік в сумі 7744 грн. є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.
Вимога в частині боргу ( недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за 1 квартал 2018 року в сумі 819,06 грн. є протиправною і в цій частині підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів, неправильно застосував норми матеріального права, і як наслідок, ухвалив рішення, яке не відповідає закону, а тому підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в обумовленій частині є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову з підстав, викладених судом апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч.6 ст.139 КАС України, суд змінює розподіл судових витрат, з огляду на часткове задоволення позову, та ухвалює про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області на відшкодування витрат по сплаті судового збору суму, пропорційну задоволеним позовним вимогам - 78 грн.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області від 14 травня 2019 року № Ф-8086-17 в частині сплати ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за 2018 рік в сумі 819 грн.06 коп.
В решті позову ОСОБА_1 - відмовити за безпідставністю.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (код ЄДРПОУ 39402165, м.Вінниця, вул.Хмельницьке шосе,7) на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) кошти в сумі 78 (сімдемят вісім) гривень 00 копійок, на відшкодування витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Постанова суду складена в повному обсязі  17 лютого 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Кузьменко Л.В.