справа № 640/12169/18                                               головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
провадження № 22-ц/824/155/2020               суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Суханової Є.М.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ-Банк» про визнання застави припиненою та виключення записів про накладення заборони відчуження,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ-Банк» про визнання застави припиненою та виключення записів про накладення заборони відчуження.
 
Вимоги мотивовані тим, що 24 березня 2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та Українсько-російською фірмою «Ю.К.А.С.» - ТОВ було укладено кредитний договір №23ВД, за яким позичальнику була надана відзивна відновлювальна кредитна лінія з правом конвертації в інші валюти з лімітом в сумі 2 400 000,00 дол. США з подальшими змінами та доповненнями. 31 березня 2006 року, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором, між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та позивачкою, яка діяла як майновий поручитель за зобов`язаннями Українсько-російською фірмою «Ю.К .А.С .» - ТОВ було укладено договір застави №23ВД-z/4, за умовами якого предметом застави є  рухоме майно. В подальшому до договору застави вносилися зміни. На думку позивачки, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про заставу», п. 1 ч.1 ст. 593, ч.1 ст. 609 ЦК України, вказана застава за договором застави є припиненою, оскільки позичальник - Українська-російська фірма «Ю.К.А.С.» - ТОВ був ліквідований на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 23 липня 2015р. у справі №922/3639/13, про що 04 серпня 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис №14801170015019226. Вважає, що обтяження заставного майна позбавляє позивачку права вільно та в повному доступі володіти, користуватися та розпоряджатися майном, тому, вона звернулася до суду з вказаним позовом.
 
 Рішенням  Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ-Банк» про визнання застави припиненою та виключення записів про накладення заборони відчуження відмовлено.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
 
При цьому, посилаючись на обставини вказані в позовній заяві, зазначає, що позичальник, Українсько-російська фірма «Ю.К.А.С.», був ліквідований, тому основне зобов`язання за кредитним договором № 23ВД від 24 березня 2006 року припинилося. З припиненням основного зобов`язання через ліквідацію  позичальника за кредитним договором припинилася і застава за договором застави № 23ВД-z/7 від 31.03.2006 р. на підставі п.1 ч.1 ст. 593 ЦК України та п.1 ч.1 ст. 28 ЗУ «Про заставу». Апелянт вважає, що ПАТ  «ВТБ Банк» пропущена позовна давність на звернення до суду з вимогою про звернення на заставне майно, і відповідно, ПАТ «ВТБ Банк» втратив право на предмет застави та втратив можливість захисту суб'єктивного права за рахунок застави, тому суд першої інстанції  порушив п.5 ч.1 ст. 28 ЗУ «Про заставу». Крім того, вказує, що лист - вимога від 01.02.2012 року не відповідає  положенням ЗУ «Про заставу», тому, не може розглядатися як вимога про виконання зобов'язань за договором застави. Також, на думку апеллянта,  АТ  «ВТБ Банк» не подав відзив та докази у встановлений законом та судом строк, передбачений  ч.3 ст. 83 ЦПК України, тому, суд незаконно поновив строк на подання відзиву та доказів.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу, проте відзивів до суду не надходило.
 
Представник АТ  «ВТБ Банк»,  Павликівський В .І. , в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
20.01.2020 року до суду надійшло клопотання  апелянта про розгляд справи без його участі.
 
Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є відповідач, та Українсько-російською фірмою «Ю.К .А.С .» - ТОВ було укладено кредитний договір, за яким позичальнику була надана відзивна відновлювальна кредитна лінія з правом конвертації в інші валюти з лімітом в сумі 2 400 000,0 дол. США з подальшими змінами та доповненнями (а.с. 7).
 
31 березня 2006 року, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вищенаведеним кредитним договором, між АКБ «Мрія», правонаступником якого є відповідач, та позивачкою, яка діяла як майновий поручитель за зобов`язаннями Українсько-російською фірмою «Ю.К .А. С.» - ТОВ було укладено договір застави, з подальшими змінами та доповненнями, за умовами якого предметом застави є рухоме майно, а саме, транспортні засоби (а.с.8).
 
Між сторонами були укладені договори про внесення змін та доповнень до договору застави, зокрема: договір № 1 від 07 червня 2007 року, №2 від 22 жовтня 2007 року, №3 від 02 червня 2008 року та №4 від 28 листопада 2008 року. (а.с.9-12).
 
Відповідно до договору №4 про внесення змін та доповнень до договору застави, сторони змінили виклад забезпеченого заставою основного зобов`язання, де вказано, що цим договором забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно якого заставодержатель наддав кредит в сумі 2 500 000,0 дол. США на строк до 29 жовтня 2009 року та з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом: в розмірі 13% річних з 19 жовтня 2007 року по 29 травня 2008 року включно; в розмірі 16% річних, починаючи з 30 травня 2008 року; в розмірі 17% річних, починаючи з 01 листопада 2008 року (а.с.12)
 
Судом встановлено, що стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували виконання своїх зобов`язань за договорами, як позичальником, так і заставодавцем.
 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 липня 2015 року у справі №922/3639/13 за заявою ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ Українсько-російська фірма «Ю.К.А.С.» про визнання банкрутом, затверджено звіт про здійснення та відшкодування витрат по ліквідаційній процедурі, звіти ліквідатора та ліквідаційний баланс, та відповідно ліквідовано юридичну особу - ТОВ Українсько-російську фірму «Ю.К.А.С.». При цьому, ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 вересня 2013р. кредитором банкрута серед інших визнано відповідача ПАТ «ВТБ Банк» на суму 5 592 986,69 грн. (а.с.13-15).
 
04 серпня 2015 року державним реєстратором було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення юридичної особи позичальника - ТОВ Українсько-російська фірма «Ю.К.А.С.» (а.с.16-17).
 
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка вважала, що в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про заставу», п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, застава за договором застави від 31 березня 2006 року є припиненою, оскільки позичальник - ТОВ «Українська-російська фірма «Ю.К.А.С.» - було ліквідовано.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що  постановлення судом ухвали про ліквідацію юридичної особи - боржника не свідчить про припинення застави за договором застави. Суд вважав, що відсутні правові підстави, для задоволення позову, оскільки відповідач скористався своїм правом і до ліквідації боржника направив на адресу позивачки лист-вимогу, яку остання отримала, та в якій відповідач повідомив позивачку про наявність порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором, що забезпечувався заставою позивачки і про наміри на звернення стягнення на предмет застави.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
 
Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Відповідно до ст. 572 цього Кодексу, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
Статтею 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов`язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
 
Частина 3 статті 3 даного Закону визначає, що застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.
 
Підстави припинення застави визначенні у ст. 28 Закону України «Про заставу», відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.
 
Так, згідно з положеннями ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Положеннями ст. 609 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
 
Як визначено ч. 1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
 
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється при закінченні терміну дії права, що становить предмет застави.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення договору, з якого виникає забезпечене заставою зобов`язання, зіставляють з підставами для припинення права застави. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які забезпечувальні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, що забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.
 
Змістом ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою, або право на звернення стягнення в позасудовому порядку, що в свою чергу визначається Законом України «Про заставу», а також, умовами договору.
 
Укладаючи договір застави, заставодавець приймає на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета застави), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із Реєстру.
 
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, про те, що оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем саме із кредитором, то усі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника. Отже, ліквідація боржника не повинна припиняти обов`язок заставодавця із несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто звільнення останньої від таких ризиків має бути предметом спеціальної домовленості між такою особою і кредитором.
 
Сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договорів іпотеки/застави, які укладено для забезпечення виконання кредитних договорів боржником.
 
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на висновок Верховного Суду у справі 6-52цс13, оскільки цей висновок зроблений у іншій  справі за інших правовідносин, а тому, не може бути застосований за вказаних вище обставин.  
 
Як вбачається із наданої суду копії листа-вимоги від 01 лютого 2012 року, яка була направлена відповідачем на адресу позивачки, яку остання отримала, та в якій відповідач повідомив позивачку про наявність порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором, що забезпечувався заставою позивачки. Даною письмовою вимогою банк повідомив заставодавця про ініціювання звернення стягнення на предмет застави.
 
Доводи апелянта про невідповідність листа-вимоги положенням ЗУ «Про заставу» є безпідставними. Перевищення суми заборгованості вартості заставленого майна, також, не може бути підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет застави.
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня 2018р. № 2478-VIII, який набрав чинності 04 листопада 2018р., було доповнено частиною четвертою статтю 593 ЦК України, що передбачає окремі підстави для припинення застави, наступного змісту: «Припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації боржника - юридичної особи, яка виступає боржником у такому зобов`язанні, не припиняє права застави (іпотеки) на майно, передане в заставу боржником та/або майновим поручителем такого боржника, якщо заставодержатель до ліквідації боржника - юридичної особи реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) шляхом подання позову або пред`явлення вимоги».
 
Згідно з п.п. 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону було визначено, що він вводиться у дію через три місяці з дня набрання чинності, тобто 04 лютого 2019 року та застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також, до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.
 
Отже, враховуючи той факт, що до набрання чинності зазначеною вище нормою, якою врегульоване питання щодо припинення в окремих випадках дії застави у разі нереалізованого кредитором свого права відносно заставодавця, відповідач до ліквідації юридичної особи - боржника направив позивачці письмову вимогу про ініціювання звернення стягнення на предмет застави у разі непогашення заборгованості за забезпеченим основним зобов`язанням, постановлення судом ухвали про ліквідацію юридичної особи - боржника, на думку колегії суддів не є підставою для припинення застави за договором застави.
 
 Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
  За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і ухвалив законне та обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, яке слід залишити без змін.
 
Що ж стосується доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.
 
Крім того, не заслуговують на увагу на думку колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо пропуску банком строку позовної давності на звернення з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такі позовні вимоги, в даній справі відсутні і не є предметом даного спору, о тому, оцінка цих обставин не входить до предмету доказування у даній справи. 
 
Також, на думку колегії суддів, не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта стосовно поновлення строку для подачі відзиву відповідачем, оскільки такі дії суду першої інстанції не є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                        С.В. Лівінський

       Є.М. Суханова