Постанова
Іменем України
 
23 грудня 2019 року
місто Київ
 
справа № 399/935/16-ц
провадження № 61-304св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - Сільськогосподарський кооператив «Україна»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Гайсюка О. В., Карпенка О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у листопаді 2016 року звернулися до суду із позовом до Сільськогосподарського кооперативу «Україна» (далі - СК «Україна»), у подальшому уточненим, у якому просили розірвати договори оренди землі, укладені 28 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СК «Україна», 06 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та СК «Україна», а також 04 березня 2009 року між ОСОБА_4 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3 ) та СК «Україна», з покладенням обов`язку на СК «Україна» передати земельні ділянки власникам.
Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що ОСОБА_1 28 листопада 2007 року передав СК «Україна» дві земельні ділянки, площею 0, 29 га та 5, 07 га, зі строком дії договору десять років, тобто до 28 листопада 2017 року, договори зареєстровано 10 березня 2010 року.
ОСОБА_2 06 грудня 2007 року передала СК «Україна» дві земельні ділянки, площею 0, 29 га та 6, 03 га, зі строком дії договорів десять років, тобто до 06 грудня 2017 року, договори зареєстровані 10 березня 2010 року. 
Спадкодавець ОСОБА_4 на підставі договору передав СК «Україна» 04 березня 2009 року дві земельні ділянки, площею 0, 34 га та 5, 04 га, зі строком дії договорів до 04 березня 2019 року, договори зареєстровано 10 березня 2010 року. 
Позивачі під час підписання договорів оренди підписали і акти про передачу та прийом земельних ділянок в натурі відповідно до дати підписання договорів, без конкретизації дати передачі-прийняття земельних ділянок в оренду. Зазначили, що фактично земельні ділянки в оренду не передані.
Також зазначили, що договори оренди не містять конкретної дати закінчення строку дії договорів. Вважали, що орендар, скориставшись прогалинами у договорах, відсутністю конкретної дати закінчення строків дії договорів, несвоєчасно зареєстрував договори у Онуфріївському районному відділі КРФ ДП «ЦДЗК», проте фактично розпочав користування земельними ділянками без реєстрації договорів з дати їх підписання, про свої дії ані письмово, ані усно власників земельних ділянок не повідомив. КС «Україна» вважає, що строк дії договорів, укладених з ОСОБА_1 , закінчується не 28 листопада 2017 року, а 28 листопада 2020 року; укладених з ОСОБА_2 , закінчується не 06 грудня 2017 року, а 06 грудня 2020 року; а укладених з ОСОБА_4 , закінчується не 04 березня2019 року, а 10 березня 2020 року.
Зазначили, що вони як власники земельних ділянок такого волевиявлення не мали, не погоджуються з тим, що строк договорів оренди закінчується 10 березня 2020 року, оскільки це суперечить нормам законодавства.
У позові також зазначено, що СК «Україна» не виконав вимоги щодо укладення договорів оренди, передачі земельних ділянок актом в оренду, державної реєстрації договорів землі, індексації орендної плати кожного року, а також, що орендар не дотримується вимог щодо використання земельних ділянок.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач проти позову заперечив, вважаючи, що відсутні підстави для дострокового розірвання договорів оренди земельних ділянок.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що твердження позивачів щодо невиконання орендарем умов договорів з виплати орендної плати не відповідають дійсності. Недоведеними є посилання про те, що діяльність СК «Україна» загрожує збереженню стану орендованих земельних ділянок. Судом встановлено додержання вимог щодо ротації культур, внесення добрив та інше. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем не виконуються пункти 12 договорів, внаслідок чого стан земельних ділянок погіршився, суду не надано. Доводи щодо збільшення СК «Україна» строку дії укладених договорів не можуть бути підставою для дострокового їх розірвання, оскільки ці питання вирішуються сторонами під час укладення договору, проте у позові йдеться про невиконання умов укладених договорів.
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2017 року у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до СК «Україна» про розірвання договорів оренди землі залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року засобами поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи неправильно застосував до спірних правовідносин правила статей 8, 41 Конституції України, положення Закону України «Про оренду землі», Типового договору про оренду землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220. Також вважає, що розгляд справи апеляційним судом здійснено із порушення розумних строків.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
КС «Україна» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, з огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та СК «Україна» укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 5, 07 га, який 10 березня 2010 року зареєстровано в Онуфріївському РВ КРФ ДП «ЦДЗК», а також 28 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СК «Україна» укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0, 29 га, який 10 березня 2010 року зареєстровано в Онуфріївському РВ КРФ ДП «ЦДЗК».
Між ОСОБА_2 та СК «Україна» 06 грудня 2007 року укладено договори оренди земельних ділянок, площею 6, 03 га та 0, 29 га, які 10 березня 2010 року зареєстровано в Онуфріївському РВ КРФ ДП «ЦДЗК», та складено акти про передачу та прийом зазначених земельних ділянок відповідно до укладених договорів.
Між ОСОБА_4 та СК «Україна» 04 березня 2009 року укладено договори оренди земельних ділянок, площею 0, 34 га та 5, 04 га, які 10 березня 2010 року зареєстровано в Онуфріївському РВ КРФ ДП «ЦДЗК» та складено акти про передачу та прийом зазначених земельних ділянок відповідно до укладених договорів.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 21 червня 2016 року державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, ОСОБА_3 успадкував від свого батька земельну ділянку, яка була передана ОСОБА_4 за життя в оренду до СК «Україна».
Укладеними договорами сторони визначили, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 1, 5 % від нормативної грошової оцінки землі у строк до 31 грудня кожного року. Розмір орендної плати переглядається за згодою сторін у разі: зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, та в інших випадках, передбачених законодавством.
СК «Україна» надані відомості про розмір нарахованої орендної плати, її отримання, розмір якої обрахований з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель, який становив: у 2008 році - 1, 152; у 2009 році - 1, 059; у 2010 році - 1, 00; у 2011 році - 1, 00; у 2012 році - 1, 76; у 2013 році - 1, 23; у 2014 році - 1, 00; у 2015 році - 1, 25; у 2016 році - 1, 2. 
Також встановлено, що у 2009 році розмір орендної плати збільшено до 3 % від нормативної грошової оцінки землі.
Судом першої інстанції досліджено перелік проведених організаційно-технічних робіт, відповідно до якого встановлено додержання вимог щодо ротації культур, внесення добрив тощо.
Відповідно до пунктів 35 договорів оренди земельних ділянок сторони домовились про те, що дія договорів припиняється шляхом їх розірвання за: взаємною згодою сторін, а також за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України «Про оренду землі», ЗК України та загальними нормами ЦК України щодо підстав дострокового розірвання договору.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди 
землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 17 Закону України «Про оренду землі»).
Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону України «Про оренду землі»).
Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
За загальними правилами статті 651 ЦК України умовою розірвання договору оренди в односторонньому порядку є істотне порушення умов договору та інші випадки, встановлені договором та законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, виключно повторне порушення може свідчити про систематичність.
При цьому несвоєчасна сплата означає несплату певної суми грошових коштів у певний строк, зокрема у цьому випадку, у строк, передбачений договором оренди землі.
Орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати (частина перша статті 24 Закону України 
«Про оренду землі»).
При цьому відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
Згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Відповідно до системного аналізу глави 58 ЦК України оренда земельної ділянки є різновидом найму майна, а тому загальні положення про найм (оренду) застосовуються до регулювання відносин з найму (оренди) земельної ділянки, якщо інші правила не передбачено спеціальним Законом. Положення Закону України «Про оренду землі» не забороняють застосування до відносин з оренди землі наведених загальних положень, викладених в статті 762 ЦК України.
Вирішуючи спір, суди виходили з того, що СК «Україна» належним чином виконані зобов`язання з виплати орендної плати, яка сплачувалася у передбачені договором строки.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).
За змістом частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Зважаючи на наведені норми матеріального права, а також встановлені фактичні обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 без змін, правильно застосував норми матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Враховуючи, що заявник як позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав СК «Україна» як орендарем земельної ділянки, належної ОСОБА_1 відсутні правові підстави для розірвання договору оренди землі.
В оцінці доводів касаційної скарги про порушення апеляційним судом розумних строків розгляду справи апеляційним судом, Верховний Суд врахував, що відповідно до статті 301 ЦПК України 2004 року підготовка розгляду справи апеляційним судом здійснюється протягом 10 днів, при цьому справа має бути призначена до розгляду у розумний строк, але не пізніше семи днів після закінчення дій підготовки справи до розгляду (частина друга статті 302 ЦПК України 2004 року). 
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.
Європейський суд з прав людини у § 41 рішення від 16 травня 2019 року 
«Ziaja v. Poland», заява № 45751/10, зазначив, що обґрунтованість тривалості провадження повинно оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів.
В оцінці тривалості розгляду справи апеляційним судом Верховний Суд врахував, що апеляційну скаргу подано до суду апеляційної інстанції 13 квітня 2017 року, апеляційне провадження відкрито 26 жовтня 2017 року, а оскаржувану ухвалу постановлено 22 листопада 2017 року. 
Тривалість розгляду справи апеляційним зумовлена, у тому числі, і тривалим виконанням заявником вимог ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху у зв`язку з несплатою судового збору.
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили відсутність правових підстав для розірвання спірних договорів оренди землі.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Верховний Суд врахував, що заявником не визначено, які конкретні норми матеріального права неправильно застосовані апеляційним судом, а також не наведено істотні порушення норм процесуального права, допущені апеляційним судом, які призвели до неправильного вирішення спору. Рішення суду першої інстанції заявником у касаційному порядку не оскаржувалось.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        А. С. Олійник

                                                                                                                        В. В. Яремко