Ухвала                                                   
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 295/455/16-ц
 
провадження № 61-26516св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,              Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_2 прийняв у борг кошти у розмірі 75 000,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року.
 
У подальшому сторони змінили умови вказаного договору та           ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 01 листопада 2015 року 6 400,00 дол. США, замість 75 000,00 грн, отриманих згідно з договором          від 11 квітня 2015 року, про що склав відповідну розписку.
 
Крім того, 20 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у борг останньому кошти у розмірі 960,00 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року, про що ОСОБА_2 було складено розписку.
 
Вказував, що  ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики       від 11 квітня 2015 року і від 20 квітня 2015 року не виконав, позику в установлений строк не повернув, тому ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 грудня 2016 року, просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 200 550,01 грн, неустойку у розмірі 1 437 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 287,50 грн, три проценти річних у розмірі 2 952,74 грн, пеню у розмірі 40 585,71 грн, штраф                        у розмірі 100 000,00 грн, витратні збитки у розмірі 6 890,00 грн, а всього 1 802 265,66 грн.
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 181 133,06 грн, яка складається із: отриманої відповідно до боргової розписки від 14 квітня 2015 року позики у розмірі 174 272,00 грн і трьох процентів річних у розмірі 6 861,06 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що письмова форма договору позики від 11 квітня 2015 року, з урахуванням розписки, складеної відповідачем 14 квітня 2015 року, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Оскільки відповідач у визначений договором строк позику не повернув, тому з нього на підставі статей 1049, 1050 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за цим договором і три проценти річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому суд критично оцінив надану позивачем розписку, складену відповідачем                   20 квітня 2015 року, оскільки її зміст не підтверджує істотні умови договору позики, а також суперечить умовам договору позики від 14 квітня               2015 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 11 квітня        2015 року і від 20 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2015 року у розмірі 6 400,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 174 274,95 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 6 760,78 грн та заборгованість за договором позики від 20 квітня 2015 року у розмірі 960,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 26 141,24 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 913,03 грн.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов`язання за договорами позики від 11 квітня 2015 року і               від 20 квітня 2015 року не виконано, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу отриману за цими договорами позику і сплатити три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому суд першої інстанції помилково вважав, що розписка, складена відповідачем 20 квітня 2015 року, стосується договору позики від 11 квітня 2015 року, а не є окремим зобов`язанням.
 
Постановою Верховного Судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року касаційну скаргу              ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року змінено в частині визначення заборгованості в іноземній валюті, зазначено, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 11 квітня 2015 року у розмірі 174 274,95 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 6 760,78 грн та заборгованість за договором позики від 20 квітня 2015 року у розмірі 26 141,24 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 913,03 грн, а всього 208 090,00 грн.
 
В іншій, нескасованій частині рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року залишено без змін.
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року. Вважає, що постанова Верховного Суду є незрозумілою в частині залишення без змін рішень суду першої та апеляційної інстанцій, зокрема, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2 669,31 грн.
 
Вивчивши доводи заяви, перевіривши матеріали справи та зміст судового рішення, яке заявник просить роз`яснити, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.
 
Згідно із положенням частини третьої статті 271 ЦПК України суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. 
 
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Таким чином, приводом для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання.
 
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня               2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що відповідно до статті 221 ЦПК України 2004 року роз`яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.
Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.
 
Судове рішення, яке просить роз`яснити  ОСОБА_1 , є обґрунтованим та зрозумілим, резолютивна частина судового рішення містить чітко визначену грошову суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, труднощів у його розумінні чи виконанні колегією суддів не вбачається, а тому воно не підлягає роз`ясненню у порядку статті 271 ЦПК України.
 
Посилання в заяві  ОСОБА_1 на те, що йому не зрозуміло, чи підлягає виконанню абзац 6 рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору є безпідставними, оскільки постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року вказане рішення змінено лише в частині визначення заборгованості в іноземній валюті, при цьому розмір суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 , не змінився, а тому, враховуючи, що в іншій нескасованій частині оскаржувані рішення залишено без змін, рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1 790,90 грн, сплаченого до суду першої інстанції та 878,41 грн сплаченого до суду апеляційної інстанції, підлягає примусовому виконанню.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року.
 
Керуючись статтею 271 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович