Постанова
Іменем України
 
20 січня 2020 року
м. Київ
справа № 372/2091/15-ц
провадження № 61-20233св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач (за первісним позовом)- Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідачі (за первісним позовом) -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
позивач (за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 ,	
відповідач (за зустрічним позовом)- Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,	
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області 
від 28 травня 2019 року у складі судді Тихановського О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти на придбання квартири у розмірі 55 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % строком до 29 червня 2021 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань, 29 червня 2006 року 
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладені договори поруки, відповідно до умов яких останні зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту в повному обсязі.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 03 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 236 871,47 доларів США, з яких: тіло кредиту - 53 844,51 долари США; проценти - 
57 838,17 доларів США, комісія - 13 860 доларів США, пеня - 
111 328,79 доларів США, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку.
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні кредитного і іпотечного договорів банк фактично увів ОСОБА_1 в оману, зокрема, не була проведена переддоговірна робота, а саме: останній не була надана вся інформація про кредит та умови договору, у кредитному договорі відсутня сукупна вартість кредиту, не вказана вартість всіх послуг, встановлено непропорційну суму пені, визначено можливість притягнення позивача до подвійної відповідальності, невідповідність умов про винагороду банку, порушення банківської таємниці, невідповідність суми щомісячного платежу та розміру процентної ставки умовам кредитного договору, невиконання банком умов в частині видачі готівки з каси банку в іноземній валюті при відсутності договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній валюті для фізичних осіб.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійним з моменту укладення кредитний договір від 29 червня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПрвиатБанк» та ОСОБА_1 , договір іпотеки від 09 червня 
2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , договори поруки від 29 червня 2006 року, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області віл 07 лютого 
2019 року зустрічніпозовні вимоги   ОСОБА_1 в частині визнання договорів поруки недійсними залишено без розгляду.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 
2019 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 2019 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що, у свою чергу, свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права ПАТ КБ «ПриватБанк» захисту не підлягають у зв`язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права.
Разом з тим, позивач за зустрічним позовом не навела належних та допустимих доказів для визнання кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та похідного договору іпотеки недійсними, у зв`язку з чим підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову до апеляційного суду не оскаржувалось, тому перегляду в касаційному порядку на підлягає.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з`ясували всі обставини справи на підставі доданих доказів, а саме не встановили, коли та ким було направлено лист ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09 вересня 2010 року з вимогою про дострокове повернення кредиту.
Доводи інших учасників справи
У січні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 29 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» 
та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти на придбання квартири у розмірі 
55 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 
у розмірі 12 % строком до 29 червня 2021 року.
Відповідно до пункту 2.3.3 (а) кредитного договору сторони домовилися, що позивач на власний розсуд має право змінити умови договору - вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших обов`язків за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання якого не настав, вважається що строк настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату відповідач зобов`язується повернути позивачу суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.
Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
З метою забезпечення виконання зобов`язань, 29 червня 2006 року 
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладені договори поруки, відповідно до умов яких останні зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту в повному обсязі.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом 
на 03 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 
236 871,47 доларів США, з яких: тіло кредиту - 53 844,51 долари США; проценти - 57 838,17 доларів США, комісія - 13 860 доларів США, пеня - 111 328,79 доларів США.
У зв`язку з порушенням відповідачем виконання зобов`язання за кредитним договором позивач використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 
09 вересня 2010 року вимогу відповідачу про дострокове повернення всієї суми кредиту, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованої на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги.
Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги.
24 вересня 2015 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неустойки (штрафу, пені, комісії) з відповідачів.
Заперечуючи проти позову банку, 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відзиві на позов просили застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та неустойки (штрафу, пені, комісії) з відповідачів.
17 вересня 2018 року відповідачі за первісним позовом подали до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просили застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовити у задоволенні позову банку у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.
Також, суди встановили, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, 
у справі № 372/3916/17 позов  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договорів поруки припиненими, задоволено. Визнано поруку за договором, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 29 червня 
2006 року, припиненою. Визнано поруку за договором, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 29 червня 2006 року, припиненою.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтями 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статте 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування своїх позовних вимог вказувало, що у зв`язку з неналежним виконання умов за кредитним договором виникла заборгованість, тому за захистом своїх прав банк звернувся до суду 15 травня 2015 року.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).
Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (стаття1050 ЦК України).
Звертаючись до суду із заявою про застосування строку позовної давності, відповідачі за первісним позов вказували, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором банк надіслав ОСОБА_1 повідомлення від 09 вересня 2010 року № 2123407664, яким повідомив про те, що станом на 27 серпня 2010 року прострочена заборгованість складає 24 417,12 доларів США, тому вимагає повернути суму кредиту 
(63 073 доларів США) у повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції у тижневий термін з дати отримання цього повідомлення. 
У зв`язку зі зміною строку та умов виконання основного зобов`язання, банк мав звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, починаючи з 17 вересня 2010 року. Останнім днем звернення до суду про стягнення основної суми заборгованості за кредитним договором 
було 17 вересня 2013 року.
Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та розпочинає перебіг позовної давності.
У зв`язку з порушенням відповідачем виконання зобов`язання за кредитним договором позивач використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 
09 вересня 2010 вимогу відповідачу про дострокове повернення всієї суми кредиту, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованої на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги.
Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги.
Встановивши, що відповідачами подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності, та врахувавши, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просив, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що з підстав, передбачених кредитним договором, банк змінив строк виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі з 29 червня 2021 року року на вересень 2010 року та врахувавши, що із указаної дати у банку виникло право на подання позову про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом у травні 2015 року, банк пропустив установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові банку у даній справі.
Доводи касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності погодження між сторонами умови про зміну строку виконання кредитного зобов`язання, а вимога банку про дострокове повернення кредиту не змінює строк виконання основного зобов`язання, який встановлено до червня 2021 року, спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції у даній справі про початок відліку строку звернення за захистом свого порушеного права відповідно до умов вимоги від 09 вересня 2010 року.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не встановили, коли та ким було направлено лист ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 09 вересня 2010 року з вимогою про дострокове повернення кредиту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.
Так, вбачається з матеріалів справи, що лист від 09 вересня 2010 року направлений ПАТ КБ «ПриватБанк» за вихідним номером 2123407664. 
На поштовому конверті відправником теж зазначено ПАТ КБ «ПриватБанк» 
і його адреса вулиця Набережна Перемоги 50 , місто Дніпропетровськ, 
та адресатом зазначена ОСОБА_1 та її адреса (а. с. 40, т. 5).
Крім того, банк в позовній заяві послався на те, що вимога, яка була направлена відповідачу про повернення боргу, була залишена останньою без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 травня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 
2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк