ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2020 року                                    м.Дніпро                              Справа №  908/2130/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач), 
суддів Коваль Л.А., Кузнецова В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019  (суддя Дроздова С.С.)
у справі №908/2130/19 
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Енергоальянс”, м Запоріжжя 
до відповідача: Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” (69095 м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 2, ідентифікаційний код юридичної особи 01056273)
про стягнення 53 381 грн. 70 коп.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Енергоальянс” звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною  заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” 11      361 грн. 79 коп. пені, 33 736 грн. 13 коп. інфляційних нарахування, 8 283 грн. 78 коп. 3 % річних.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.11.2019 у справі №908/2130/19 позов задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Енергоальянс”  11 361 (одинадцять тисяч триста шістдесят одну) грн. 79 коп. пені, 19061 (дев`ятнадцять тисяч шістдесят одну) грн. 95 коп. інфляційних нарахувань, 8  283 (вісім тисяч двісті вісімдесят три)  грн. 78 коп. 3 % річних, 1 392 (одну тисячу триста дев`яносто три) грн. 93 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням Приватне акціонерне товариство "Запорізький електровозоремонтний завод"  подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019 у справі №908/2130/19,  згідно якої просить змінити дане рішення в частині суми стягнення пені та розподілу судових витрат та стягнути 2 184,88 грн. пені, 19061,95 грн. інфляційних нарахувань, 8 283,78 грн. 3 % річних, 1 062,69 грн. судового збору.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що господарським судом неповно з`ясовано  обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги  пояснення відповідача в частині недоведеності підстав  для стягнення пені за   видатковими накладними №3370 від 06.04.2018, №3551 від 12.04.2018 та частково за видатковою накладною  №5085 від 18.05.2018 оскільки, рішенням  Господарського суду Запорізької області  від 22.04.2019 у справі №908/2754/18 вже було стягнуто пеню за цими накладними в межах строку передбаченого  ч.6 ст. 232 ГПК України. Таким чином, апелянт не погоджується з нарахуванням пені по вищевказаним видатковим накладним у розмірі 9    176,91 грн., при цьому, останній не заперечує пеню  у розмірі 2    184,88 грн.
Згідно протоколу  автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №908/2130/19  визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів  Коваль Л.А., Кузнецова В.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.12.2019  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019 у справі №908/2130/19 у порядку письмового провадження без повідомлення  учасників справи.
ТОВ «Торговельний будинок «Енергоальянс» подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що  на момент першого звернення в суд із позовом  позивач стягував пеню за два періоди: з дня  виникнення прострочення оплати боргу  по день його часткової  оплати та з дня часткової оплати  до дня звернення до суду. На момент другого звернення   є інший період стягнення пені з 18.12.2018 по 11.04.2019. Отже, у цій справі, відбувається ще одне стягнення з відповідача пені на залишок заборгованості за новий (третій) період, який не стосується  предмету розгляду  справи №908/2754/18, а тому ніякого  повторного стягнення пені за один і той самий період і на одну  і ту саму суму боргу не відбувається. У зв`язку з цим, використання позивачем права на стягнення з відповідача пені за період, після якого настало переривання позовної давності для нарахування пені, не може бути підставою для відмови в задоволенні  таких вимог.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (частина 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України)
Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апелянтом не наведено конкретних обставин, які перешкоджали б розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін та свідчили б про винятковість даної справи, апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.04.2019 у справі № 908/2754/18, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2019 у справі № 908/2754/18, стягнуто 344870 грн. 54 коп. основного боргу, 9184 грн. 01 коп. 3% річних; 27012 грн. 69 коп. інфляційних втрат, 27751 грн. 36 коп. пені за загальний період з 06.06.2018 по 17.12.2018. В частині вимог про стягнення суми 250000 грн. основного боргу провадження у справі закрито за відсутністю предмету спору (частина оплаченого боргу після відкриття провадження у справі). 
Таким чином вказаним рішенням було встановлено  неналежне виконання Приватним акціонерним товариством “Запорізький електровозоремонтний завод” умов Договору поставки № 180008 від 26.02.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговельний будинок “Енергоальянс” (Постачальник) та Приватним акціонерним товариством “Запорізький електровозоремонтний завод” (Замовник), в частині своєчасної оплати поставленого товару. 
Предметом спору у справі №908/2754/18 було стягнення основного боргу, пені і штрафних санкцій за видатковими накладними: № 3370 від 06 квітня 2018 на суму 172 292 грн. 40 коп.; № 3551 від 12 квітня 2018 на суму 313 607грн. 70 коп.; № 5085 від 18 травня 2018 на суму 115      569 грн. 72 коп.; № 3910 від 20 квітня 2018 на суму 107      125 грн. 20 коп.; № 4203 від 26 квітня 2018р. на суму 46      947 грн. 60 коп.; № 5234 від 23 травня 2018 на суму 82 971 грн.; № 5649 від 01 червня 2018 на суму 48 006 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Предметом розгляду  даної справи, в частині, яка оскаржується, є стягнення пені у розмірі 11    361,79 грн. за видатковими накладними № 3370 від 06 квітня 2018 на суму 172 292 грн. 40 коп.; № 3551 від 12 квітня 2018 на суму 313 607грн. 70 коп.; № 5085 від 18 травня 2018 на суму 115      569 грн. 72 коп.; № 3910 від 20 квітня 2018 на суму 107      125 грн. 20 коп.; № 4203 від 26 квітня 2018р. на суму 46      947 грн. 60 коп.; № 5234 від 23 травня 2018 на суму 82 971 грн.; № 5649 від 01 червня 2018 на суму 48 006 грн. за період прострочення який виник після 17.12.2018.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно положень до частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України (аналогічні приписи містяться у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).
За положеннями частини 1 статті 216, частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.
Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.
Відповідачем не виконано зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару у строки встановлені договором.
Умовами Договору поставки №180008 від 26.02.2018 сторони  передбачили відповідальність сторін  у разі неналежного виконання своїх зобов`язань  за договором.  Пунктом 7.2.1 Договору сторони визначили, що у разі порушення строків оплати отриманого товару замовник сплачує постачальнику пеню  в розмірі половини облікової ставки НБУ від суми заборгованості  за кожен день прострочки.
Пункт 7.2.1 Договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 ГК України, наприклад, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, із зазначенням «до дати фактичного виконання», тощо.
Отже, умову, передбачену у п. 7.2.1 договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.
Таким чином, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.
При вирішенні даної справи апеляційним господарським судом Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.02.20202 у справі №916/612/19, від 12.12.2019 у справі №911/634/19, від 18.12.2019  у справі № 920/1025/18
Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 11    361,79 грн. пені за наступними видатковими накладними:
№ 3370 від 06.04.2018 пеня у розмірі 868,93 грн. за період з 18.12.2019 по 11.04.2019 на суму 30643 грн. 32 коп.
№ 3551 від 12.04.2018 пеня у розмірі 4    639,29 грн. за період з 18.12.2019 по 11.04.2019 на суму 163607 грн. 70 коп.
№5085 від 18.05.2018 пеня у розмірі 4    552,09 грн. за період з 18.12.2019 по 11.04.2019 на суму 115569 грн. 72 коп. та на суму 55748 грн. 98 коп.
№ 5234 від 23.05.2018 пеня у розмірі 756,97 грн. за період з 18.12.2018 по 23.01.2019 на суму 82971 грн. 00 коп., 
№ 5649 від 01.06.2018 пеня  у розмірі 544,51 грн. за період з 18.12.2018 по 01.02.2019 на суму 48006 грн. 00 коп. 
Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Запорізької області від 22.04.2019 у справі №908/2754/18 було стягнуто з відповідача пеню, у тому числі, за видатковою накладною №3370 від 06.04.2018 за період з 06.06.2018 року по 17.12.2018; за видатковою накладною №3551 від 12.04.2018 за період з 31.05.2018 року по 17.12.2018,  за видатковою накладною №5085 від 18.05.2018 за період з 18.07.2018 року по 17.12.2018, тобто в межах шестимісячного строку встановленого  законом.
Перевіривши правильність нарахування пені, з урахуванням положень ч. 2    ст. 232 ГК України, колегія суддів встановила, що з відповідача підлягає стягненню пеня лише за період: з моменту настання строку виконання відповідачем зобов`язання та до закінчення встановленого законодавством шестимісячного строку, оскільки у договорі сторони іншого не обумовили.
Таким чином за розрахунком  апеляційного суду, з урахуванням часткових виплат, та встановлених законом строків для нарахування пені,  стягненню з відповідача підлягає   пеня у загальному розмірі 2    184,88 грн., а саме:
за видатковою накладною №5085 від 18.05.2018 за період  з 18.12.2018 по 17.01.2019  у розмірі 883,40 грн.;
за видатковою накладною № 5234 від 23.05.2018 за період за період з 18.12.2018 по 23.01.2019 у розмірі 756,97 грн.;
за видатковою накладною № 5649 від 01.06.2018 за період з 18.12.2018 по 01.02.2019  у розмірі 544,51 грн. 
Щодо тверджень позивача, що часткова сплата перериває  строк позовної давності для нарахування пені колегія зазначає, що згідно приписів ст. 256 ЦК України позовна давність  - це строк,  у  межах якого особа  може  звернутися до суду з  вимогою  про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому до пені за порушення грошових зобов`язань застосовуються приписи ч. 6 ст. 232 ГК України. Даним приписом  передбачено не позовну давність, а період часу,  за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути  виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного  за останнім днем, у який зобов`язання мало бути  виконане,  і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені  за кожний день прострочення виконання зобов`язання  не може розцінюватися як установлення договором у даній справі іншого, ніж передбаченого ч. 6 ст. 232 ГК України, строку,  за  який нараховуються штрафні санкції. 
Отже встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч.3 ст. 6 ЦК), у тому числі мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).
Проте слід зазначити, що положеннями договору не передбачено нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного апеляційний господарський суд вважає доводи апелянта обґрунтованими, апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення в частині  стягнення пені прийнята місцевим господарським судом з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою згідно з ст.ст. 275, 277 ГПК України для її скасування у відповідній частині та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача  пені у розмірі  2    184,88 грн. та відповідно  розміру судового збору, пропорційно  задоволених позовних вимог у сумі 1    062,69 грн. 
Відповідно до пункту 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача. 
Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019 у справі №908/2130/19 задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019 у справі №908/2130/19 в частині  стягнення пені у розмірі 11361,79 грн. скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Енергоальянс” 2    184,88 грн. пені та  витрати зі сплати судового збору у розмірі 1    062,69 грн.  
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Енергоальянс” на користь Приватного акціонерного товариства “Запорізький електровозоремонтний завод” витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2    881,50 грн. 
В решті рішення Господарського суду Запорізької  області від  18.11.2019 у справі №908/2130/19 залишити без змін. 
Видачу наказів відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Запорізької області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                                 В.Ф.Мороз

Суддя                                                                                                    Л.А. Коваль                

Суддя                                                                                                    В.О.Кузнецов