Справа № 463/6487/18                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/3448/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів Ванівського О.М., Курій Н.М. 
при секретарі Матяш С.І.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 на рішення Личівського районного суду міста Львова від 13 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42605392 від 18 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р., згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, зареєстровано за ПАТ «ПУМБ».
В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 18 серпня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. прийняла оскаржуване рішення, згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ «ПУМБ». Вважає, таке рішення незаконним, оскільки державний реєстратор не перевірила відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, і зокрема, та крім цього, прийняла рішення за відсутності копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем, а також документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання письмової вимоги. Також, рішення прийнято за відсутності звіту про оцінку вартості квартири, що в сукупності, свідчить про незаконність такого рішення, яке просить скасувати в судовому порядку.
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 13 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2018 року, у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_4 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що при здійсненні реєстрації за ПАТ «ПУМБ» права власності на спірну квартиру, державний реєстратор Бойко Х.Р. не перевірила відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам закону. Зазначає, що оскільки за рахунок предмету іпотеки задовольняється вимога іпотекодержателя за основним зобов`язанням (кредитним договором), то у відповідності до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію» та п.57 Порядку державної реєстрації державний реєстратор зобов`язаний перевірити факт виконання кредитного договору, на підтвердження чого заявник подає документ, що підтверджує виконання кредитного договору. 
Зазначає, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпечене за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 13 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42605392 від 18.08.2018 року, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христиною Романівною.
16 грудня 2019 року на адресу суду від АТ «ПУМБ» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 . Звертає увагу на вичерпність переліку документів необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, державним реєстратором. Окрім цього, звертає увагу на Правову позицію, згідно якої Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин в даній справі з врахуванням умов договору іпотеки, не застосовується. Просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 .

       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представників відповідачів на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що позивачу, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 12 жовтня 2006 року (а.с.9).
В подальшому, 03 листопада 2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір на суму 11 000 доларів США (а.с.11-12). В якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором 03 листопада 2006 року між банком, ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, предметом якого є згадана вище квартира (а.с.21-25).
В подальшому, 01 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 5788265 на суму 12 000 доларів США (а.с.50-55).
Додатковим договором від 01 листопада 2007 року (а.с.99-108) до договору іпотеки від 03 листопада 2006 року внесено зміни, згідно яким предметом іпотеки за цим договором забезпечується виконання ОСОБА_7 зобов`язань, які випливають як за умовами кредитного договору від 03 листопада 2006 року, так і за умовами кредитного договору від 01 листопада 2007 року.
У зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором від 01 листопада 2007 року, заочним рішення Личаківського районного суду м. Львова 02 жовтня 2015 року (а.с.67), стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ПУМБ» борг в розмірі 6109,87 доларів США, 1189,65 доларів США заборгованості по відсотках, 57 861,71 грн. пені, 2535,20 грн. штрафу, 29 000 грн. штрафу та 2478,99 судового збору.
Іншим заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.06.2015 року, яке також набрало законної сили (а.с.68-74), звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 листопада 2006 року в загальному розмірі 7 032,25 доларів США та 68 418,41 грн. шляхом продажу предмета іпотеки від імені банку будь-якій особі покупцеві.
Рішення суду не виконані, а заборгованість за кредитними договорами не погашена. 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за згаданими кредитними договорами, на підставі заяви повноважного представника ПАТ «ПУМБ» (а.с.87-88) державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» 18 серпня 2018 року прийнято оскаржуване рішення № 42605392 (а.с.122), про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ».
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд виходив з тих обставин, що позов є безпідставним, оскільки державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» 18 серпня 2018 року прийнято оскаржуване рішення № 42605392 (а.с.122), про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ» з дотриманням норм чинного законодавства.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).
Зазначена правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України № 6-1851 цс 15 від 30 березня 2016 року, № 6-2457 від 02 листопада 2016 року.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 1851 цс 15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не знайшла і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Згідно з пп. 4.1.1 п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавцю, у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання.
Пунктом 4.2 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно п. п. 4.7.1., 4.7.2 п. 4.7, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя,є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Постановою ВСУ від 18 квітня 2018 року у справі №318/2289/15-ц вказано, що «застереження, за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
Згідно з Постановою ВСУ у справі 6-2967цс16 від 22 березня 2017 року зазначено, що «при цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності».

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо можливості реалізації позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Слід зазначити, що даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, в зв`язку з чим посилання скаржника на відсутність оцінки нерухомого майна ( предмета іпотеки) при прийнятті державним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» 18 серпня 2018 року оскаржуваного рішення № 42605392 (а.с.122), про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ» - є безпідставним.
Таким чином, як зазначив Верховний Суд від час розгляду цивільної справи № 645/5280/16-ц (постанова від 13 червня 2018 року), наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Згідно матеріалів реєстраційної справи, оспорюване рішення прийнято державним реєстратором Бойко Х.Р. в тому числі на підставі вимоги № 44100/51 від 03 березня 2016 року, яка адресована ОСОБА_6 (а.с.109-110), вимоги № 44100/56 від 03 березня 2016 року, яка адресована ОСОБА_4 (а.с.112-113), вимоги № 44100/55 від 03 березня 2016 року, яка адресована ОСОБА_7 .
Згідно копії повідомлень про вручення поштового відправлення разом з описом вкладення у цінний лист ОСОБА_7 отримав вимогу банку 16 березня 2016 року (а.с.111), ОСОБА_4 - 16 березня 2016 року (а.с.114), ОСОБА_6 - 16 березня 2016 року (а.с.115).
З огляду на такі обставини, безпідставними є доводи скаржника про відсутність документів, які підтверджують факт завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя.
При цьому, той факт що у вказаних вимогах зазначено про договір іпотеки від 14 липня 2010 року № 9314337 замість «від 03 листопада 2006 року за №5084091», не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, оскільки, вказані обставина є технічною помилкою, тоді як вся інша інформація, зазначена у вимогах, в тому числі розмір заборгованості, номер кредитного договору, предмет іпотеки та сторони договору іпотеки, відповідають дійсності
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
За змістом цієї норми істотними умовами вимоги про усунення порушень є стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Оскільки вся ця інформація відображена у вимогах, які направлялись іпотекодавцям, наявність технічної помилки щодо дати та номеру іпотечного договору не може мати правового значення.
Так само, не мають правового значення доводи представника позивача про відсутність звіту про оцінку вартості квартири, оскільки, з одного боку, чинне законодавство не передбачає обов`язок подання таких документів при задоволенні вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а з іншого вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень передбачений частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 645/5280/16-ц, така обставина не є підставою для скасування державної реєстрації.
Більше того, за змістом частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя кореспондує відповідне право іпотекодавця на отримання такого відшкодування, за захистом якого у випадку порушення останній вправі звернутись з відповідним позовом до суду.
Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу, що за змістом п. 4.7.3 договору іпотеки, іпотекодавець бере на себе обов`язок вчиняти всі залежні від нього дії, які можуть стати необхідними для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а також дії, які не є необхідними, але можуть зробити процес переходу права власності належним, простим та максимально швидким.
Згідно норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а відтак не може бути підставою для відмови у вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356 цс 15.
Частиною 1 цього Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Таким чином, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено саме щодо примусового стягнення - відчуження такого майна без згоди власника.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
       В укладеному Договорі іпотеки сторони закріпили право Іпотекодержателя звернути стягнення на Предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки. Одним із способів звернення стягнення Сторони погодили шлях позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя.
Таким чином позивач, погодивши всі умови Договору іпотеки, про що свідчить його підпис на відповідному Договорі, надав свою згоду відповідачу на прийняття Предмету іпотеки у власність в рахунок погашення боргу. Тобто, виходячи з правової природи Договору іпотеки та застереження в ньому щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмета іпотеки, у даному випадку відсутній факт примусового стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки прийняття у власність ПАТ «ПУМБ» в рахунок погашення боргу за кредитним договором нерухомого майна було здійснено на підставі узгоджених сторонами пунктів договору, то відповідно воно було здійснено за згодою власника, а не примусово, отже положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті» надані відносини не розповсюджуються.
Реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ПУМБ» здійснена за згодою іпотекодавців, яка висловлена в п. 4.7.3 договору іпотеки і тому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 645/5280/16-ц, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Слід зазначити, що ні іпотекодержатель, ні державний реєстратор не здійснювали примусового стягнення - Банк реалізував своє законне та договірне право на позасудове звернення стягнення для задоволення своїх вимог, що передбачає можливість набуття Іпотекодержателем права власності на Предмет іпотеки (і Позивач не тільки дав на це свою згоду, а також зобов`язався вчиняти всі залежні від себе дії, які можуть стати необхідними для переходу прав власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя - п. 4.7.3. Договору іпотеки), та звернувся до компетентного органу для державної реєстрації права власності, а державний реєстратор здійснив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - процедуру офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 13 вересня 2019 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.М. Курій