Ухвала
 
21 лютого 2020 року
місто Київ
 
справа № 154/1660/18
провадження № 61-2289ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 вересня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія «Ютіко» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення із Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія «Ютіко» (далі - ПрАТ «УТСК «Ютіко») 100 000, 00 грн страхового відшкодування, з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 85 894, 63 грн, а також 20 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди. Залишки автомобіля марки Opel, д/н  НОМЕР_1 , передати для утилізації ОСОБА_2 після відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 37 602, 80 грн у відшкодування майнової шкоди, 2 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, залишки автомобіля марки Opel, д/н  НОМЕР_1 , передано ОСОБА_2 після відшкодування ним 37 602, 80 грн майнової шкоди та 2 000, 00 грн моральної шкоди. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «УТСК «Ютіко» про стягнення 100 000, 00 грн страхового відшкодування відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, врахував те, що ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, втім розмір завданої ним майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, тому обсяг його майнової відповідальності обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди у розмір 137 602, 80 грн і сумою страхового відшкодування у розмірі 100 000, 00 грн, що складає 37 602, 80 грн. Щодо вимог про стягнення страхового відшкодування із ПрАТ «УТСК «Ютіко» у розмірі 100 000, 00 грн суд першої інстанції зробив висновок, що позивач звернувся із заявою до страховика із пропуском річного строку, який є пересічним і поновленню не підлягає. Суд першої інстанції вважав достатньою і обґрунтованою сумою у відшкодування моральної шкоди 2 000, 00 грн.
Постановою Волинського апеляційного суду від 10 січня 2020 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, передачі залишків автомобіля та стягнення страхового відшкодування скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «УТСК «Ютіко» на користь ОСОБА_1 99 500, 00 грн страхового відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 692, 84 грн у відшкодування майнової шкоди. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся до суду про стягнення, зокрема, страхового відшкодування у межах річного строку з часу вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Визначаючи розмір страхового відшкодування та майнової шкоди, суд апеляційної інстанції врахував, що вартість автомобіля до вчинення дорожньо-транспортної пригоди становила 137 602, 80 грн, а залишкова вартість технічно пошкодженого автомобіля - 36 409, 96 грн, відповідно, різниця становить 101 192, 84 грн. Врахувавши, що ліміт відповідальності страховика за страховим полісом становить 100 000, 00 грн, франшиза - 500, 00 грн, з ПрАТ «УТСК «Ютіко» підлягає стягненню страхове відшкодування у розмірі 99 500, 00 грн. Відповідно з ОСОБА_1 підлягає стягненню у відшкодування майнової шкоди 1 692, 84 грн (101 192, 84 грн - 99 500, 00 грн).
Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «УТСК») 27 січня 2020 року засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову до ПрАТ «УТСК».
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без руху.
У лютому 2020 року від заявника надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема заявником зазначені винятки, за наявності яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у малозначній справі. Відповідно до додаткових пояснень заявник зазначає, що назва товариства, яка зазначена у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, - ПрАТ «УТСК «Ютіко», є комерційною назвою, що випливає із статуту товариства.
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Доказами звернення особи до суду вважається здача на пошту чи передача іншими відповідними засобами зв`язку скарги, що визначено частиною шостою статті 124 ЦПК України. 
Касаційна скарга подана ПрАТ «УТСК» засобами поштового зв`язку 27 січня 2020 року.
Отже, питання відкриття касаційного провадження або відмови у такому вирішується за правилами, визначеними ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2 102, 00 грн.
Ціна позову у цій справі становить: 100 000, 00 грн страхового відшкодування, 85 894, 63 грн різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою та 20 000, 00 грн моральної шкоди, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 100 = 210 200, 00 грн).
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
ПрАТ «УТСК» у касаційній скарзі зазначило, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суд апеляційної інстанції у своїх висновках посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), проте, обставини у такій справі не є однаковими із обставинами у цій справі.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Доводи касаційної скарги, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, оскільки судами не застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню у цій справі, зокрема Закону України 
«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Верховним Судом відхиляються. Такі доводи носять формальний характер, що не мають сутнісного характеру для правової системи України. Отже, заявником неналежно обґрунтовано в чому полягає таке виняткове значення у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Вочевидь, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, пункт 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», пункт 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», пункт 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), № 29182/03, пункт 32, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) від 07 липня 2015 року № 18499/08, пункт 29).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості 
(«Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», пункт 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», пункт 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», пункт 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, пункт 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» 
(Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, пункт 48, від 02 жовтня 2012 року).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», пункт 54).
Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Європейський суд у зазначеному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалось судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості..
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія «Ютіко» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди за касаційною скаргоюПриватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 вересня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 січня 2020 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний