ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1225/20 Справа № 214/6140/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого- судді Бондар Я.М.,
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи :
позивач-ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження у м. Кривому Розі згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб апеляційну скаргу позивачаОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року, ухваленого суддею Ткаченко А.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 13 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив суд визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині за кожним у трикімнатній квартирі з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою АДРЕСА_1 ; розподілити між ним та відповідачем трикімнатну квартиру з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривень, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 07.02.2009 року по 09.09.2013 року він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 09.09.2013 року про розірвання шлюбу. 
18.05.2009 року, тобто під час перебування з ним у шлюбі, ОСОБА_2 за їх спільні кошти придбала трикімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
Придбання відповідачем ОСОБА_2 вказаної квартири підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №137373481 від 12.09.2018 року. Придбання квартири ОСОБА_2 може бути підтверджене Договором купівлі-продажу квартири ВМЕ №317166 від 18.05.2009 року. 
Отже, оскільки вказана квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки його частка і частка відповідача у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, кожному з них належить 1/2 частка квартири. 
Він також зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 не перешкоджала йому користуватися спірною квартирою, у зв`язку з чим він вважав що його право власності на неї не порушено. 
Про порушення свого права на спірну квартиру він дізнався 26.07.2018 року.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 рокувідмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділ спільного майна подружжя. 
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про повне задоволення його позовних вимог.
При цьому, скаржник зазначає, що висновок суду щодо пропущення ним строку позовної давності є невірним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Вказує, що про порушення свого права власності на спірну квартиру йому стало відомо 26 липня 2028 року після отримання його представником заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015, ухваленого у справі №214/1642/14-ц і яким його було позбавлено права користування спірним житлом та він був знятий з реєстрації. Наголошує на тому, що висновки суду, викладені у рішені щодо його обізнаності про належне повідомлення відповідача про призначений на 13.02.2015 розгляд вказаної цивільної справи, а також про те, що відповідач отримав заочне рішення, не підтверджуються належними і допустимими доказами. Звертає увагу на те, що судові виклики та ухвалене заочне рішення надсилась судом першої інстанції за адресою позивача, однак він після розірвання шлюбу не проживав у спірній квартирі і ніг отримати надіслані судом документи, отримати їх мала можливість тільки ОСОБА_5 , яка мешкає в спірній квартирі. Стверджує, що з 15.05.2014 року і по теперішній час він мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено, наданою ним довідкою №6 від 08.10.2029року. Вказує, що матеріали справи №214/1642/14-ц не містять відомостей про його належне повідомлення та вручення заочного рішення, які надсилались судом за зазначеним ним місцем його мешкання.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог доводів апеляційної скарги та відзиву на неї за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.2009.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 20.09.2013 року, шлюб укладений 07.02.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) і зареєстрований за №40 у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області розірвано (а.с.5).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу ВМЕ №317166 від 18.05.2009 року, на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).
Згідно рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 25.05.2015 року, ОСОБА_2 усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що було підставою для зняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.9).
17.08.2018 року ОСОБА_6 було направлено ОСОБА_2 заяву про розподіл спільного сумісного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в досудовому порядку ( а.с.17).
Відповідно до договору безпроцентної позики від 28 січня 2009 року ОСОБА_8 передає ОСОБА_9 гроші в національній валюті України, еквівалентні сумі в 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Метою надання позики є: купівля позичальником – ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_3 (а.с.38-40).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року, номер запису: 201 в книзі: 178П-201 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, ВМЕ №317166 від 18.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №2839 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.78).
Відповідно до умов договору купівлі-продажу серії ВМЕ №317166 ОСОБА_2 перебуваючи у юридично-зареєстрованому шлюбі, зі згоди чоловіка придбала квартиру АДРЕСА_3 ( а.с. 80).
Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_10 за звітний 2009 рік отримав дохід на який нараховується пенсія в розмірі 19 556,75 грн. ( а.с. 87-89).
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні його позовних вимог про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділі спільного майна подружжя виходив з пропуску позивачем строків позовної давності при зверненні до суду. 
При цьому, під час судового розгляду, суд встановив, що спірне нерухоме майно (спірна квартира) було придбано сторонами під час шлюбу, й, виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного нерухомого майна відповідачем за кошти, що належать їй особисто, суд керуючись власним переконання, враховуючи інтереси сторін, дійшов висновку, що нерухоме майно – квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами в рівних частках.
Однак, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_1 не скористався в повному обсязі своїми процесуальними правами, рішення суду від 30.03.2015 року не оскаржив, обставини зазначені в ньому не спростував, суд дійшов до висновку, що позивач з 12.05.2015 року (з моменту отримання копії заочного рішення про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном) був обізнаний про наявність між ним та відповідачем спору про право на нерухоме майно (квартиру), що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, клопотань про поновлення процесуальних строків, встановлених статтею 257 ЦК України та ст.72 СК України сторони не заявляли, тому, звернувшись до суду 17 вересня 2018 року з позовом про визнання часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя та поділі спільного сумісного майна, позивач пропустив строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та повністю погоджується із висновком суду щодо наявності правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами в рівних частках, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскаржуване судове рішення не оскаржено сторонами в частині наявності правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між сторонами в рівних частках, а оскаржується позивачем в частині відмови у задоволені позову з підстав пропуску строків позовної давності, тому переглядається судом апеляційної інстанції саме в цій частині.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог з підстав пропуску строків позовної давності, не в повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
Так, суд встановив, що шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 20.09.2013 року. 
Окрім того, судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке, також не оскаржувалось та набрало законної сили 25.05.2015 року, відповідачу ОСОБА_2 усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою.
Дослідивши ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року, яка за згодою сторін була роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень та долучена до матеріалів справи, суд встановив, що заява позивача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2015 року була залишена без задоволення. 
З наведеної вище ухвали суду видно, і як зазначив у судовому рішенні суд першої інстанції, що позивач ОСОБА_10 звернувся до суду із заявою про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015 року, 03.08.2018 року, при цьому, заява позивача була залишена без задоволення та в ухвалі роз`яснено порядок оскарження заочного рішення в загальному порядку, однак ОСОБА_10 не скористався своїм правом і ухвалу суду не оскаржив в апеляційному порядку.
Суд першої інстанції, встановлюючи строк відліку позовної давності у даній справі виходив з того, що про розгляд цивільної справи №214/1642/14-ц відповідач ОСОБА_10 повідомлявся двічі у встановленому законом порядку, у тому числі про розгляд справи, призначений на 13.02.2015 року був повідомлений своєчасно, що підтверджено поштовим відправленням і, оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав відзив (заперечення) на позов, не заявив про свою участь у справі, не проявив інтересу до ходу її розгляду, а також навності у справі поштового повідомлення про вручення ОСОБА_10 копії заочного рішення суду 12.05.2015 року, суд дійшов висновку, що відповідач саме з дня вручення йому копії заочного рішення став обізнаним про наявність спору між сторонами, однак з позовом у суд звернувся лише у вересні 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.
Однак колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду, що перебіг строку позовної давності почався з 12.05.2015 року – дня вручення відповідачу копії заочного рішення.
Сукупністю наявних у справі доказів встановлено, що ще до розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо, зокрема позивач ОСОБА_10 з листопада 2012 року перестав мешкати в спірній квартирі, це підтверджено рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, в якому є посилання на акт від 24 лютого 2024 року, затверджений майстром ЖЕКа №35 та підписаний свідками: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та в якому зазначено, що ОСОБА_10 з листопада 2012 року не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та підтверджувалося відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позов, в якому остання, також вказувала, що ОСОБА_10 з листопада 2012 перестав проживати разом з сім`єю у спірній квартирі та не проживає по теперішній час (а.с.34, 41).
Окрім того, з довідки №6 від 08.10.2029 року, засвідченої головою квартального (вуличного) комітету №28 Довгинцівського району, наданої скаржником вбачається, що позивач з 15.05.2014 року і по теперішній час мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що, також підтверджує доводи позивача про його необізнаність щодо рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, яке він не міг отримати, мешкаючи за іншою адресою ніж судом надсилалось заочне рішення та виклики до суду під час розгляду справи №214/1642/14-ц.
Отже висновку суду першої інстанції, щодо обізнаності позивача про наявність між сторонами спору з 12.05.2015 року (дати вручення копії заочного рішення від 30.03.2025), колегія суддів вважає невірними.
Матеріалами справи підтверджується позиція позивача, що після того, як йому сталовідомо про порушення його права власності на спірну квартиру 26 липня 2028 року, позивач розпочав активні дії по захисту свого порушеного права.
Так, 17 серпня 2018 року ОСОБА_10 надіслав на адресу відповідача ОСОБА_2 заяву з пропозицією щодо поділу квартири, придбаної під час шлюбу (а.с17), окрім того, 03 серпня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2015 року, яка в подальшому, ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року була залишена без задоволення (а.с.100-103), при цьому 17 вересня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом про визначення часткок співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя та поділі спільного сумісного майна подружжя (а.с.2).
З матеріалів справи видно, що відповідач заявила клопотання про застосування строку позовної давності, мотивуючи його тим, що позивач з 12.05.2015 року був обізнаний про наявність заочного рішення, а з позовом до суду звернувся лише у вересні 2018 року, пропустивши строк позовної давності (а.с.126). 
Між тим, з наведених вище підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перебіг строку позовної давності почався з часу отримання копії заочного рішення від 30 березня 2015 року, не врахував при цьому положення закону щодо початку перебігу строку позовної давності, згідно з яким його перебіг починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Отже, як встановлено апеляційним переглядом про порушення свого цивільного права позивач дізнався у липні 2018 року, тому, звернувшись до суду з позовом у вересні 2018 року, останній не пропустив строки позовної давності.
Відповідно до вимог ч.1,2 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Частиною 2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «міг дізнатись» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
У даному випадку, позивач посилається на те, що він не проживав з відповідачем тривалий проміжок часу, заочне рішення суду не отримував, тому він навіть не припускав, що між ними існує спір про майно. Вважав майно спільним, набутим подружжям, в кінці липня 2018 року він дізнався, що його право порушено. Навпаки, відповідачем не було надано будь-яких доказів того, що позивач був обізнаний про порушення його права раніше.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.
Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що на день звернення позивача до суду з позовом, сплив строк позовної давності. 
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до вимог ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною першою ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За таких обставин, позовні вимоги позивача ОСОБА_13 про визнання за ним та відповідачем по 1/2 частині за кожним у трикімнатній квартирі з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою АДРЕСА_1 та розподілу між сторонами спірної квартири, підлягають задоволенню.
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн., суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Колегія суддів, беручи до уваги надані позивачем до місцевого суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги від 17 серпня 2018 року (а.с.18), додаток №1 до договору від 17 серпня 2018 року про вартість послуг (а.с.19), розрахунок суми гонорару за правову допомогу у справі  ОСОБА_13  (а.с.21), квитанцію №362855 серії ААЗ від 17 серпня 2018 року про сплату позивачем вартості послуг адвоката в сумі 15 000 грн. (а.с.20), з урахуванням складності справи, тривалості розгляду справи в суді першої інстанції час, об`єктивно необхідний для підготовки позовної заяви та уточненої позовної заяви, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції досвідченим фахівцем, адвокатом Голівером П.В., керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права, вважає за доцільне визначити суму компенсації витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 4125 грн., зменшивши компенсацію витрат на правову допомогу на підготовку позовної заяви з розрахунку з 20 годин до 2-х годин та зменшивши компенсацію витрат на підготовку уточненої позовної заяви з розрахунку з 10 годин до 2-х годин та компенсацію витрат на правничу допомогу в судовому засіданні з розрахунку з 5 годин до 2-х годин (протягом 2-х судових засідань 26.06.2019 та 03.09.2019 безпосередня участь адвоката тривала 1 годину 57 хвилин, що підтверджено журналами судових засідань та технічним записом а.с.103-105, 130-132), в іншій частині суд апеляційної інстанції погоджується з визначеним у розрахунку часом витраченим адвокатом на аналіз обставин справи та надання позивачу консультації.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову та апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_13 підлягає стягненню 704,80 грн. фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1153,50 грн. у відшкодування фактично понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, що в сумі становить 1858,30 грн.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України,Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.
Скасувати рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року та ухвалити нове.
Позовну заяву ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про визнання часток співвласників у спільній сумісній власності подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.
Визнати трикімнатну квартиру з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів, вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою  АДРЕСА_1  спільним сумісним майном, набутим за час шлюбу ОСОБА_14 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_14 та ОСОБА_2  право власності по 1/2 частині трикімнатної квартири з житловою площею 42,50 кв. метрів і загальною площею 71,90 кв. метрів, вартістю 64383,00 гривен, яка знаходиться на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку, за адресою АДРЕСА_1 , за кожним.
Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_15 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі -5983, 30 грн., які складаються з 1858,30 грн. компенсації судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій та витрат на правничу допомогу в сумі 4125 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий: 
Судді: