ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/665/19  Номер провадження 22-ц/814/102/20	Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.
розглянув у м.Полтаві в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 10:40:46 год. по  10:52:36 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення – 23 вересня 2019 року)   у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                     В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на її користь кошти у розмірі 5 000 грн.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що у січні 2019 року Банк безпідставно списав кошти з належних їй карткових рахунків.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 5 000 грн.
Додатковим рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. 

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приват Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ч.2 ст.1071 ЦК України, ст.26 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також п.1.1.2.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, а тому дав неправильну оцінку тому факту, що Банк правомірно після виявлення помилкової видачі коштів у більшому розмірі позивачці мав право списати ці кошти з рахунків позивача. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 стверджує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки Банк всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надав суду жодного доказу у підтвердження обставин, якими він заперечував проти позову; посилання в апеляційній скарзі на п.1.1.2.1.6 Умов та правил надання банківських послуг є безпідставним, так як відсутній факт помилкового зарахування коштів на її картковий рахунок. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З матеріалів справи вбачається, що 07.12.2018р. у Пирятинському відділенні Полтавського ГРУ «Приватбанк» ОСОБА_1 отримано готівку у розмірі 29 753 гривні з її карткового рахунку № НОМЕР_1 . Після здійснення операції на рахунку залишилися кошти у розмірі 0,95 грн. (а.с.6).
18 січня 2019 року з карткового рахунку № НОМЕР_1 (картка для отримання соціальних виплат/заробітної плати), належного ОСОБА_1 , списано Банком кошти у розмірі 4 025,52 грн. Відповідно до виписки по картці підставою такого списання є «Службова операція. НОО повернення коштів по помилковій касовій операції за 07.12.2018» (а.с.8).
В цей же день з карткового рахунку № НОМЕР_2 (кредитна картка), належного ОСОБА_1 , списано кредитні грошові кошти у розмірі 974,48 грн. Відповідно до виписки по картці підставою такого списання є «Службова операція. НОО повернення коштів по помилковій касовій операції за 07.12.2018» (а.с.7).
01 лютого 2019 року ОСОБА_1 направила Банку вимогу повернути безпідставно утримані 18 січня 2019 року банком кошти (а.с.10). 
Відповідач не виконав вимогу та направив позивачу листа, в якому пояснив, що 07.02.2019р. позивач зверталася до відділення банку з метою отримання коштів з картки через касу, але касир здійснив видачу грошових коштів в сумі на 5 000 грн. більше, ніж позивачем було замовлено. Після виявлення факту видачі коштів в більшому обсязі, банк здійснив списання з карток позивача (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що кошти списані Банком з рахунків позивача у незаконний спосіб, а обставини, на які посилається Банк в обґрунтування правомірності своїх дій, не доведені жодним доказом.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст.1212  ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція – це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець – це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 32.3.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
У разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
Пункт 6.7 Положення Про здійснення операцій з використанням: спеціальних платіжних засобів, затвердженим постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 передбачає обов`язок емітента (банку) відновити залишок на рахунку клієнта у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу. Визначення поняття «помилковий переказ» та «неналежний переказ» міститься у п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а саме, помилковий переказ це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ – рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі, тобто у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).
Приписами ч.1 ст.81 ЦПК України саме на сторону спору покладений обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому особа має подати суду в порядку, встановленому ст.83 ЦПК України, належні, допустимі, достовірні і достатні докази (ст.77-80 ЦПК України).
З матеріалів справи слідує, що Банк, наполягаючи на правомірності списання коштів, не надав суду жодного доказу у підтвердження того, що при видачі готівки позивачу сталася помилка і їй видано коштів на 5 000 грн. більше, ніж вона замовляла. 
Посилання в апеляційній скарзі на п.1.1.2.1.6 Умов та правил надання банківських послуг не може бути взято до уваги, так як Банком знову ж таки не надано доказів того, що позивач була ознайомлена саме з цими Умовамм і правилами, зважаючи на їх мінливий характер (див. Постанову ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17). 
В цьому випадку, за відсутності доказів про існування інших обставин, слід виходити з того, що списання коштів відбулось з рахунку платника без згоди платника, без його попередження, та за відсутності підстав для здійснення такої транзакції, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є помилковим переказом, а тому в даному випадку необхідно застосовувати п. 6.7 Положення як підставу для негайного відновлення банком залишку коштів на рахунку користувача, оскільки доказами, наданими позивачем спростовується припущення відповідача про санкціонованість списання коштів з рахунку позивача.
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» залишити без задоволення. 

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2020 року.

     Головуючий суддя                                                     О. А.Лобов  

     Судді                                                                           А.І.Дорош

В.М. Триголов