ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3686/19                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 січня 2020 року                                                                                м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Парінова А.Б., Собківа Я.М.
за участю секретаря Скидан С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Ветропак Гостомельський Склозавод”
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року
у справі №320/3686/19 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)
за позовом Приватного акціонерного товариства “Ветропак Гостомельський Склозавод”
до відповідача Головного управління Держпраці у Київській області
про визнання протиправними та скасування рішень, 

В С Т А Н О В И Л А :
У липні 2019 року до Київського окружного адміністративного суду звернулося Приватне акціонерне товариство “Ветропак Гостомельський Склозавод” (надалі – позивач, ПрАТ “Ветропак Гостомельський Склозавод”) з позовною заявою до Головного управління Держпраці в Київській області (надалі – відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держпраці у Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10, ідентифікаційний код юридичної особи ЄДРПОУ: 39794214) від 28.03.2019 року № 1708; визнати протиправним та скасувати Припис Головного управління Держпраці в Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10, ідентифікаційний код юридичної особи ЄДРПОУ: 39794214) № КВ844/611/АВ/П від 11 квітня 2019 року, складений інспектором праці Заступником начальника Відділу експертизи умов праці управління з питань праці Мазурою О.М.;  визнати протиправним та скасувати Постанову Головного управління Держпраці в Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10, ідентифікаційний код юридичної особи ЄДРПОУ: 39794214) про накладення штрафу № КВ844/611/АВ/ВЗ/ФС-320.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у відповідача відсутні підстави для прийняття оскаржуваного наказу про проведення інспекційного відвідування ПрАТ “Ветропак Гостомельський Склозавод”, визначених Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295, з огляду на те, що відповідач, при винесенні оскаржуваних рішень, невірно застосував матеріальне право оцінюючи діяльність позивача по звільненню свого працівника як протиправну та таку, що порушує право цього працівника на збереження робочого місця.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року  у задоволенні адміністративного позову ПрАТ “Ветропак Гостомельський Склозавод” – відмовлено. 
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ПрАТ “Ветропак Гостомельський Склозавод” (надалі – апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимог повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою доводи позивача: про неможливість застосування Постанови №295, яка визнана нечинною в судовому порядку; відповідач не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю; про порушення відповідачем порядку проведення позапланових заходів; відсутній порядок, який регулює порядок винесення штрафу.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм матеріального права.
Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 працював на підприємстві позивача з 04.01.1999 року слюсарем-ремонтником 5 розряду дільниці замін асортименту та ремонту обладнання.
Позивачем 18.02.2019 року виніс наказ по підприємству №56-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст.36 КЗпП у зв`язку з наданням ним витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №47 від 15.02.2019 року прийняття на військову служку за контрактом на 6 (шість) місяців. В зазначеному наказі підставою звільнення зазначено: «ст.36 п.3 КЗпП України вступ на військову службу».
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 звернувся 06.03.2019 року до відповідача щодо порушень його права на збереження позивачем робочого місця на період проходження військової служби.
В зв`язку з надходженням звернення ОСОБА_1 відповідачем було видано наказ від 28.03.2019 року №1708 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 29.03.2019 року №844 на предмет дотримання позивачем законодавства про працю.
За наслідками інспекційного відвідування посадовими особами відповідача було складено акт інспекційного відвідування №КВ844/611/АВ від 08.04.2019 (надалі - Акт інспекційного відвідування).
Як вбачається з Акту інспекційного відвідування, що таке інспекційне відвідування було проведено посадовою особою відповідача відповідно до ст.259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), п.19 та п.31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295, який був чинний на час призначення інспекційного відвідування.
Також, зі змісту Акту інспекційного відвідування слідує, що відповідачем було встановлено порушення позивачем норми ч.3 ст. 119 КЗпП. При цьому відповідач в Акті інспекційного відвідування вказав на ч.3 ст.119 КЗпП, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Відповідачем встановлено під час інспекційного відвідування, що позивач в порушення ч.3 ст.119 КЗпП виніс наказ про звільнення ОСОБА_1 та не зберігав місце роботи, посаду і середній заробіток за останнім, якого прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізації (під час дії особливого періоду).
Не погоджуючись з висновками викладеними в Акті інспекційного відвідування 09.04.2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовими зауваженнями та запереченнями (надалі - Заперечення від 09.04.2019 року), в яких зазначає, що позивач вважає помилковим застосування до нього ч.3 ст.119 КЗпП у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , оскільки останнім не було подано належних документальних підстав для застосування гарантії, визначеної цією статтею, а саме - заяви про тимчасове увільнення від роботи зі збереженням робочого місця, посади і середнього заробітку на період військової служби за контрактом. Позивач вказав, що не вважає наданий ОСОБА_1 витяг з Наказу №47 належною документальною підставою для застосування гарантії визначеної ч.3 ст.119 КЗпП, оскільки витяг не містить жодних посилань на збереження за військовослужбовцем попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку.
Також, позивач вказав на те, що гарантія, визначена ч.3 ст.119 КЗпП, не може бути поширена на ОСОБА_1 , оскільки останній вступив на військову службу в добровільному порядку уклавши контракт, а не за призовом.
Крім того, позивач вказав, що гарантія, визначена ч.3 ст.119 КЗпП, не може бути поширена на ОСОБА_1 , оскільки така може мати місце лише під час дії особливого періоду, який не мав місця під час звільнення ОСОБА_1 . Позивач вказав, що беручи до уваги визначення особливого періоду в ст.1 Закону України «Про оборону України», - особливий період охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Тому позивач вважає, що особливий період не діяв на час, коли ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом (15.02.2019 року) та звільнений з роботи (18.02.2019 року).
Із Заперечень від 9.04.2019 року також вбачається, що під час дії мобілізації згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 ОСОБА_1 був призваний на військову службу і позивач зберігав за ним робоче місце, посаду та середній заробіток відповідно до вимог ч.3 ст.119 КЗпП. 27.03.2015 року ОСОБА_1 повернувся до роботи з 27.03.2015 року.
Також, в Запереченнях від 9.04.2019 року позивач зазначає, що чинним законодавством з 2016 року не передбачено компенсації підприємствам середнього заробітку та витрат на збереження робочого місця, посади та середнього заробітку ОСОБА_1 , що суперечить чинному законодавству та є по суті непрямим податком для позивача.
Листом від 10.04.2019 року №42/2119/5857 «Про розгляд заперечення» відповідач надав відповідь на Заперечення від 09.04.2019 року (надалі - Відповідь від 10.04.2019 року), з якого слідує, що відповідач відхиляє доводи позивача щодо відсутності особливого періоду в України та підстав для застосування ст.4 Закону України «Про оборону».
Так у Відповіді від 10.04.2019 року, відповідач вказав, що Верховний Суд у листі від 13.07.2018 року №60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Тому відповідач вказав, що позивачем було звільнено ОСОБА_1 , саме під час дії особливого періоду, а відтак в порушення ст.119 КЗпП та ст.4 Закону України «Про оборону».
На підставі Акту інспекційного відвідування відповідачем 11.04.2019 року винесено припис позивачу про усунення порушень №КВ 844/611/АВ/П (надалі -Припис від 11.04.2019 року), з зобов`язує позивача усунути порушення статті 119 КЗпП України до 31.05.2019 року. 
Не погоджуючись з спірним приписом позивачем до Головного управління Держпраці у Київській області та Державної служби України з питань праці подано скарги, за результатом розгляду скарги, відповідачем було винесено рішення від 03.05.2019 року №42/3119/7010 (надалі - Рішення від 03.05.2019 року), яким  відмовлено позивачу у задоволенні скарги та Рішенням Державної служби України з питань праці від 12.06.2019 року №4841/3/4.3-ДП-19, яким відмовлено позивачу в скасуванні Припису від 11.04.2019 року.
Крім того, 23.04.2019 року відповідачем у зв`язку зі встановленими в Акті інспекційного відвідування порушеннями винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № КВ 844/611/АВ/ВЗ/ФС-320 про застосування до позивача санкції у вигляді штрафу в розмірі 41730 грн.
Не погоджуючись із вищевказаним наказом про проведення інспекційного відвідування, приписом та постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позивних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", то прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач не є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та порушення відповідачем порядку проведення позапланових заходів, колегія суддів вважає вказані твердження безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються    Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V (надалі - Закон №877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з частиною 4 статті 2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині 4 цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом №877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону.
Відповідно до частини 5 статті 2 Закону №877-V, органи Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), забезпечують дотримання принципів державного нагляду (контролю); вимог щодо місця здійснення державного нагляду (контролю); вимог щодо врегулювання окремих питань виключно законами; обмежень у проведеннях заходів нагляду контролю в разі наявності конфлікту інтересів; трактувань норм на користь суб`єкта господарювання у разі їх неоднозначного трактування; заборони на вилучення оригіналів документів та техніки; обов`язку збереження комерційної та конфіденційної таємниці; умов проведення планових заходів, розробки методики для визначення критерій ризику; права суб`єкта господарювання на ознайомлення з підставами заходу та отримання посвідчення (направлення) на проведення заходу; вимог до складення наказу, посвідчення (направлення) на проведення заходу та акту за результатами заходу; відповідальності посадових осіб органу державного нагляду (контролю); прав суб`єктів господарювання; права на консультативну підтримку суб`єктів господарювання; громадський захист; оскарження рішень органів державного нагляду (контролю) та умов віднесення суб`єктів господарювання до незначного ступеня ризиків у разі незатвердження відповідних критеріїв розподілу.
Частиною 1 статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Частиною 4 статті 2 Закону України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
При цьому відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції, та здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються. Згідно зі статтею 16 вказаної Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.
У свою чергу процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 (надалі - Порядок №295).
Згідно з пунктом 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).
Відповідно до підпунктів 1, 2 абзаців 1, 3, 4 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за інформацією, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин. Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5 - 7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник. Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.
Як вбачається з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 працював на підприємстві позивача з 04.01.1999 року слюсарем-ремонтником 5 розряду дільниці замін асортименту та ремонту обладнання.
Позивачем 18.02.2019 року виніс наказ по підприємству №56-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.36 КЗпП у зв`язку з наданням ним витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №47 від 15.02.2019. В зазначеному наказі підставою звільнення зазначено: «ст.36 п.3 КЗпП України вступ на військову службу».
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 звернувся 06.03.2019 року до відповідача щодо порушень його права на збереження позивачем робочого місця на період проходження ОСОБА_1 військової служби.
З аналізуючи вищезазначені норми колегія суддів доходить висновку, що відповідач наділений правом проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, зокрема за звернення працівників, в даному випадку за зверненням  ОСОБА_1  щодо порушень позивачем трудового законодавства при працю громадян.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано, що Постанова №295 визнана нечинною в судовому порядку, а тому застосовувати її до спірних правовідносин неможливо, колегія суддів вважає вказані твердження безпідставними та необґрунтованими, з наступних підстав.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі № 826/8917/17 постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 року №295 визнано нечинною.
Водночас, за змістом частини 2 статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Оскільки, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі № 826/8917/17 не містить жодних застережень з цього приводу, то постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 № 295 вважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили цим судовим рішенням, тобто 14.05.2019 року.
Тому, норми постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 року № 295 підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що були чинними на момент їх виникнення.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що у відповідь на звернення ОСОБА_1 відповідачем було видано наказ від 28.03.2019 року №1708 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 29.03.2019 року №844 на предмет дотримання позивачем законодавства про працю.
За наслідками інспекційного відвідування посадовими особами відповідача було складено акт інспекційного відвідування №КВ844/611/АВ від 8.04.2019 (далі - Акт інспекційного відвідування).
Колегія суддів звертає увагу, що норми постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 № 295 підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що були чинними на момент їх виникнення станом на березень 2019 рік.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року по справі №2040/7558/18 (адміністративне провадження №К/9901/15767/19), від 24 грудня 2019 року по справі №360/403/19 (адміністративне провадження №К/9901/21198/19) та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Щодо доводів апелянта про спірність висновку суду першої інстанції , що «особливий період» в Україні діє, колегія суддів зазначає наступне.
При звільненні ОСОБА_1 , позивач у відповідному наказі про звільнення послався на пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП).
Частиною 3 статті 119 КЗпП вбачається, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Отже, відповідно до приписів вказаної норми підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.
Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 Кодексу законів про працю України.
Приписами частини 3 вказаної норми передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з аналізу наведеної норми вбачається, що відповідна гарантія передбачена як для осіб, призваних на військову службу так і для осіб, прийнятих на військову службу за контрактом.
Колегія суддів звертає увагу, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.
Аналогічної правової позиції дотримується також і Верховний Суд про що останнім зазначено, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року по справі справа №819/799/16 та від 26 вересня 2018 року по справі № 813/1919/16 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Так відповідно до змісту останньої, Верховний Суд вказує про те, що сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що на даний час в Україні діє особливий період.
В даному випадку однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання.
Аналізуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні    ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", то прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 допустив порушення вимог частини 3 статті 119 КЗпП України.
Колегія суддів відхиляння посилання апелянта на рішення місцевих судів, що в України відсутні особливий період, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів апелянта, що суд першої інстанції не звернув увагу на Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», який має вище зазначення над постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.259 КЗпП, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (надалі - Порядок №509, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пункту 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.
Положеннями зазначеного вище пункту штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громадами.
За змістом п. 3, 6, абз. 2 п. 8 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції зокрема надано правильно оцінку тому, що оскаржувана постанова винесена до закінчення терміну, визначеного відповідачем для усунення порушень законодавства про працю, посилаючись при цьому на гарантії незастосування санкції у разі виконання вимог припису відповідно до ч.11 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позовній заяві, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Ветропак Гостомельський Склозавод” - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя:                                                                       Г.В. Земляна

Судді:                                                                                          А.Б. Парінов 

          Я.М. Собків

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.