ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2020 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 522/21328/17
Апеляційне провадження № 22-ц/813/ 2377/20 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів-Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2018 року, постановленого під головуванням судді  Загороднюка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року Одеський національний університет імені (далі-ОНУ ім.І.І. Мечникова, університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_2 ), яку просив виселити із самовільно зайнятих житлових кімнат №№7,8,9 в гуртожитку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 по АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачка працювала в ОНУ ім.І.І. Мечникова на посаді двірника та сторожа за сумісництвом з 13 травня 1993 року по 31 грудня 1999 року,
В зв`язку з відсутністю у останньої власного житла їй, на умовах тимчасового проживання на час перебування у трудових відносинах, виділено кімнату №7 в гуртожитку без надання відповідного ордеру, без укладання будь-якого цивільно-правового договору та без відкриття особового рахунку зі сплати за житлово-комунальні послуги. 
Посилаючись на те, що після звільнення з роботи у 1999 році відповідачка не звільнила надану їй в тимчасове користування кімнату, натомість зайняла ще дві прилеглі кімнати в цьому ж гуртожитку позивач просив задовольнити його вимоги на підставі ст.ст.116,129,132 ЖК України (а.с.2-4).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року позов задоволеною.
Виселено ОСОБА_1 із кімнат №7,8,9 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.
Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався наведеними вище нормами ЖК України та виходив з того, що ОСОБА_1 на теперішній час в трудових відносинах з позивачем не перебуває, ордер на її проживання у гуртожитку не видавався, будь-якого цивільно-правового договору щодо оренди спірних приміщень з нею не укладалось, особовий рахунок зі сплати за житлово-комунальні послуги на ім`я відповідачки не відкривався (а.с.67-70).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у перегляді заочного рішення (а.с.75-76,107-108).

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.
Неправильність рішення суду мотивувала порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначила , що:
- суд розглянув справу у її відсутність, на час судового засідання вона хворіла, що підтверджено довідкою лікарні;
- у гуртожиток вона вселилась не самовільно, оскільки перебувала у трудових відносинах і працювала в Одеському національному університеті імені І.І.Мечникова двірником та сторожем за сумісництвом з 13 травня 1993 року по 31 грудня 1999 року;
- у зв`язку з відсутністю житла, за клопотанням настоятеля церкві Андріана, на підставі її заяви та резолюції на цій заяві колишнього керівника університету, їй виділена кімната №7 в гуртожитку без будь-яких документів;
- самовільно кімнати № 8,9 вона не займала та не проживає там;
- за проживання у гуртожитку сплачує комунальні послуги, що підтверджено квитанціями, які є в матеріалах справи, остання оплата проведена 27 грудня 2018 року в сумі 2900 грн., тому між сторонами виникли правовідносини які регулюються нормами глави 59 ЖК України (найм житла);
- вона проживає тривалий час у гуртожитку, в зв`язку з чим набула право на проживання відповідно до правової позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018року по справі №344/18741/14 та від 23 січня 2018 року по справі 521/10070/14;
- припинення трудових відносин з позивачем не є підставою для її виселення без надання іншого житла;
- неодноразово намагалась зареєструватись у гуртожитку, але її було відмовлено;
- вона більш 26 років проживає у гуртожитку, є людиною похилого віку, отримує пенсію в сумі 1500 грн. щомісячно, на квартирному обліку знаходиться з 01 грудня 1981 року до теперішнього часу, згодна була отримати будь - яку роботу у позивача, щоб її не виселяли, тому в разі виселення вона залишиться проживати на вулиці ( а.с.111-115).
У відзиві на апеляційну скаргу представник університету просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
Крім доводів, які викладені в позові, зазначив, що:
- гуртожиток знаходиться на балансі Одеського національного університету імені І.І. Мечникова з 1888 року, розташований на території ботанічного саду, згідно наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 21 березня 2013 року №111 « Про затвердження Положення про ботанічний сад загальнодержавного значення Одеського національного університету імені І.І. Мечникова» входить до складу природно-заповідного фонду України як об`єкт загальнодержавного значення, тому проживання  ОСОБА_1  в гуртожитку є незаконним;
- відповідачка без правових підстав займає кімнати №7,8,9 в гуртожитку, без дозволених документів, що підтверджено актом від 12 жовтня 2017 року ( а.с.141-145).
Належним чином сповіщений про дату, час і місце розгляду справи представник університету в судове засідання не з`явився, просила відкласти розгляд справи у зв`язку з відпусткою.
Враховуючи те, що провадження у справі відкрито 01 квітня 2019 року, представник ОНУ ім.І.І. Мечникова, крім відзиву на апеляційну скаргу, виклала свої заперечення особисто в судовому засіданні апеляційної інстанції 15 жовтня 2019 року, що університет має у штаті інших юристів, апеляційний суд вважає, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України неявка представника позивача не перешкоджає розглядові справи у її відсутність.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як зазначалось вище, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на ім`я  ОСОБА_1  ордер на зайняття кімнат №№7,8,9  у гуртожитку по  АДРЕСА_3 не видавався, договір оренди вказаних приміщень з нею не укладався, за даною адресою вона незареєстрована, тому є особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення, у зв`язку з чим підлягає виселенню на підставі ч.3ст.116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення.  ОСОБА_1 не довела правомірність її вселення та проживання у гуртожитку.
Повністю поголитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Судом встановлено, що відповідно до довідки за № 32-76 від 05 жовтня 2016 року гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 знаходиться на балансі Одеського національного університету імені І.І.Мечникова з 1888 року, розташований на території ботанічного саду Одеського національного університету імені І.І.Мечникова, який згідно до наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 21 березня 2013 року №111 «Про затвердження Положення про ботанічний сад загальнодержавного значення Одеського національного університету імені І.І.Мечникова у новій редакції» входить до складу природно-заповітного фонду України як об`єкт загальнодержавного значення. 
Згідно до п.п.1.10.,1.11 зазначеного наказу, поштова адреса та місцезнаходження: ботанічного саду: 65058, м.Одеса, Французький бульвар, 48/50; Одеський національний університет імені І.І.Мечникова (юридична адреса: 65082, м.Одеса,вул. Дворянська, 2) як землекористувач несе повну відповідальність за належне утримання території ботанічного саду та додержання встановленого режиму його території. Охорона ботанічного саду та забезпечення додержання вимог щодо відвідування території природно-заповідного фонду здійснюється відповідно до Постанови КМУ "Про службу державної охорони природно-заповідного фонду України" від 14 липня 2000 року за №1127 (а.с.7-8).
У позові вказано, що проживання та перебування відповідачки без достатніх правових підстав на території ботанічного саду та порушення нею пропускного режиму суперечить відповідним приписам нормативних вимог, що поставлені перед університетом.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 з 13 травня 1993 року по 19 квітня 1999 року працювала в ОНУ ім.І.І. Мечникова по посаді двірника за сумісництвом, а з 19 квітня 1999 року по 31 грудня 1999 року на посаді сторожа за сумісництвом (накази від 28 травня 1993 року за № 46-18 та від 19 квітня 1999 року за № 558-18) а.с.52-53,87,89. 
Листом, в якому відсутня дата, позивач попередив відповідачку про те, що вона повинна виселитись з гуртожитку, де самочинно утримує три кімнати, до 01 березня 2017 року, та добровільно сплатити заборгованість за проживання, яка станом на 01 лютого 2017 року становить в розмірі 6200 грн.(а.с.21).
Згідно акту від 12 жовтня 2017 року комісією ОНУ імені І.І. Мечникова встановлено, що ОСОБА_1 без дозвільних документів продовжує займати кімнати № 7,8,9 в гуртожитку по АДРЕСА_3 , на неодноразові пропозиції позивача про виселення та звільнення кімнат від речей відповідає відмовою (а.с.22).
Відповідно до вимог статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Так, ст.129 ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
У п.10 Примірного положення про гуртожитки передбачено,що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. 
За змістом п. 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.
Згідно ч.4ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі-Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно п.4 ст.31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Так, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відповідачка ОСОБА_1 ,1954 року народження, проживає у гуртожитку з 1993 року по теперішній час (27 років), вселилася у кімнату №7 за згодою колишнього керівника університету, отримала кімнату у гуртожитку під час трудових відносин з позивачем, сплачує комунальні послуги, іншого житла не має, перебуває на квартирному обліку з 01 грудня 1981 року, тому ч.3 ст.116 ЖК України на вказані правовідносини сторін не розповсюджується.
Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.
Отже, вказані обставини спростовують самоправність вселення  ОСОБА_1   до спірного приміщення у гуртожитку, а тому відсутні підстави для застосування положень ст.116 ЖК України, оскільки відповідачка вселилась у спірне приміщення №7 гуртожитку, без ордеру, але не самоправно.
Крім того, з 13 травня 1993 року по 19 квітня 1999 року відповідачка працювала в університеті по посаді двірника та сторожа за сумісництвом, після звільнення з 19 квітня 1999 року, позивач погоджувався з її проживанням у гуртожитку та до листопада 2017 року не звертався до суду з вимогами про її виселення.
Велика Палата Верховного Суду у п.п.67, 98 постанови від 4 липня 2018 року по справі 653/1096/16-ц звернула увагу на те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  проживала у наданому їй житловому приміщенні з 1993 року, тобто 27 років, що у розумінні ст. 8 Конвенції є триваючим зв`язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло її постійним місцем проживання.
Більш того, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення ОСОБА_1  із відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Доводи позивача про вселення   ОСОБА_1   у спірне житлове приміщення №7 самоправно (ч.3ст.116 ЖК України) є безпідставним, оскільки її вселення без дозволу роботодавця  не вчинялось, вселення відбулось під час трудових відносин у позивача, за згодою колишнього керівника університету.
З огляду на викладене, навіть за умови втрати права на займане приміщення виселення одинокої людини похилого віку, пенсіонерки, яка отримує пенсію у розмірі 1500 грн., немає коштів для купівлі житла, тому її виселення без надання іншого житла не було б справедливим та пропорційним законній меті і накладало б надмірний тягар на відповідачку в ситуації, коли явної очевидної потреби суспільства у приміщенні, а саме кімнаті №7 гуртожитку, яке її було надано та вона має звільнити, не встановлено.
Таким чином, вимоги позивача про виселення відповідачки із кімнати №7 гуртожитку є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Крім того, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (п.6ч.3 ст.ст.2,11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачки та загальними інтересами.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не забезпечив дотримання принципу пропорційності при позбавленні відповідачки житла, виселення її із займаної кімнати №7 у гуртожитку, дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідачки, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачки у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку з 1993 року, трудові відносини з позивачем, оплату нею комунальних послуг за проживання, відсутність порушень правил проживання у гуртожитку, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову щодо примусового виселення відповідачки з кімнати №7 гуртожитку.
З огляду на викладене, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову позову.
Разом з тим, кімнати №№8,9 гуртожитку університету ОСОБА_1 для проживання не надавались, що не заперечує відповідачка.
Враховуючи акт від 12 жовтня 2017 року, який складено комісією університету про проживання відповідачки в кімнатах №№8,9 гуртожитку, рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_1 із вказаних кімнат є правильним та залишенню без змін, оскільки право на проживання в цих кімнатах відповідачка не набула.
Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року в частині виселення ОСОБА_1 із кімнати № 7 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення скасувати.
У позові Одеського національного університету імені І.І.Мечникова до ОСОБА_1 про виселення із кімнати АДРЕСА_4 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення відмовити.
В іншій частині заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий 

Судді: