ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3781/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                        Мєзєнцева Є.В.
                                                  Чаку Є.В.
             
              При секретарі:                              Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Київській області, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29 березня 2019 року №64 про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну; визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25 червня 2019 року про примусове повернення до країни походження або до третьої країни громадянина Грузії ОСОБА_1 .
Рішенням рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року даний адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам адміністративного позову. Зокрема, позивач посилається на те, що при проведенні перевірки за поданням третьої особи відповідачем порушено процедуру проведення перевірки, а висновки, за результатами перевірки не відповідають дійсності та не є підставами для скасування дозволу на імміграцію.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, наполягав на його законності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до матеріалів реєстраційної справи №63358 від 18 вересня 2008 року, позивач є уродженцем району Дедопліс-Цкаро, Грузія. Паспортний документ, що засвідчує особу №07 НОМЕР_1 , виданий 05 серпня 2008 року Посольством Грузії в Україні.
Позивач звернувся до Володарського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про надання йому дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч.2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особі яка є неповнолітньою дитиною іммігранта (батько - громадянин Грузії, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 видана 04 червня 2007 року).
23 жовтня 2008 року ВІГРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч.2 статті 4 Закону України «Про імміграцію». Позивачу було надано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 . Зазначена посвідка була замінена посвідкою серії НОМЕР_4 від 28 січня 2016 року.
На даний час позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
08 лютого 2019 року ГУ Національної поліції в Київській області звернулось до Начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та київській області з поданням №304/209/03/15-2019 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - подання від 08 лютого 2019 року).
В поданні від 08 лютого 2019 року було зазначено ряд обставин притягнення позивача до кримінальної та адміністративної відповідальності та клопотання про прийняття рішення на підставі частин 3 та 4 статті 12 Закону України «Про імміграцію», - про скасування щодо позивача дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки його дії загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, як проживають на території України.
У відповідь на вищезазначене подання відповідачем було проведено перевірку, за результатами якої 29 березня 2019 року було складено висновок перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну (далі - висновок від 29 березня 2019 року).
З зазначеного висновку від 29 березня 2019 року слідує, що на вимогу відповідача у справі від 04 березня 2019 року №8101.6.1-6141/8101.6.1.1-19 Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в Київській області відповіддю від 13 березня 2019 року було підтверджено інформацію щодо особи позивача та яка є достатньою для задоволення подання. Зокрема, було підтверджено інформацію, що позивач притягався до кримінальної відповідальності та відповідно був засуджений Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 статті 185 Кримінального кодексу України (21.04.2011 - крадіжка), ч.2 ст.296 Кримінального кодексу України (30.08.2013 - хуліганство вчинене групою осіб). Крім цього, позивач притягувався до адміністративної відповідальності, а саме 09 квітня 2018 року працівниками поліції Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП Національної поліції України був складений адміністративний протокол за ч.2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення України у зв`язку з порушенням позивачем правил дорожнього руху. Також у висновку відповідач посилався на відомості про те, що позивач належить до близького оточення осіб, діяльність яких має кримінальний характер - т.зв. «злодіїв в законі».
У зв`язку з зазначеною вище інформацією відповідач, діючи в межах наданих йому повноважень дійшов висновку про скасування рішення ГІФО ГУ МВС України в Київській області від 23 жовтня 2008 року про надання дозволу позивачу на імміграцію, скасування виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 28 січня 2016 року та вжиття заходів по її вилученню. Також відповідачем було вирішено анулювати в паспортному документі позивача відмітку про посвідку на постійне проживання.
Відповідно до зазначеного висновку відповідачем 29 березня 2019 року було винесено рішення №64 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
На підставі рішення відповідача №64 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем також було винесене рішення від 25 червня 2019 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок притягнення позивача до кримінальної та адміністративної відповідальності, відповідачем обґрунтовано було вирішено, що дії позивача на території України несуть загрозу здоров`ю, порушують права і законні інтереси громадян України та впливають на погіршення криміногенної ситуації, а тому оскаржувані рішення є правомірними.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. 
Згідно зі статтею 2 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Законом України «Про імміграцію» (надалі Закон № 2491) передбачені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені.
Частиною першою статті 1 Закону № 2491 визначені поняття:
імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно п.2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Відповідно до п.3 Положення основними завданнями ДМС України, є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Підпунктом 10 п.4 Положення, ДМС здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.
Підпунктом 33 п.4 Положення передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства.
Питання щодо компетенції відповідача щодо винесення оскаржуваних рішень регулюється нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983)
За змістом п.21 - п.23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Відповідно до п.64 Порядку №1983 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію».
При цьому, відповідно до ч.1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Так, як вбачається з матеріалів справи та зазначено відповідачем, 08 лютого 2019 року до нього надійшло подання ГУ НП в Київській області на підставі якого лише 29 березня 2019 року відповідачем складено висновок та прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну(т.1 а.с. 21,25), тобто в даному випадку наявний факт пропуску місячного строку для розгляду такого питання та прийняття рішення, визначеного п.23 Порядку №1983.
В порушення зазначеного пункту Порядку № 1983 питання про скасування дозволу на імміграцію розглядалось без запрошення позивача для надання пояснень, щодо позивача не запитувалась додаткова інформація, ніж та, що зазначена у поданні від 08 лютого 2019 року.
В обґрунтування подання від 08 лютого 2019 року щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію з підстав, визначених у пунктах 3,4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та зі змісту висновку перевірки законності дозволу на імміграцію зазначалося наступне.
1. Іноземець притягувався до кримінальної відповідальності та, відповідно, був засуджений Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 статті 185 КК України (21.04.2011), ч.2 статті 286 КК України (30.08.2013); притягувався до адміністративної відповідальності, а саме 09 квітня 2018 року працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП Національної поліції України складався адміністративний протокол за ч.2 статті 122 КУпАП (порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами - т, 1 а.с. 175) - що свідчить про те, що дії іноземця на території України несуть загрозу здоров`ю, порушують права та законні інтереси громадян та впливають на погіршення криміногенної ситуації.
2. ОСОБА_1 входить до числа осіб кримінальної спрямованості, близьким оточенням якого є «злодії в законі», яким підконтрольні організаційні групи та злочинні організації - вказані дії іммігранта становлять загрозу громадському порядку в Україні.
Між тим, в силу п.5 статті 89 КК України та статті 39 КУпАП позивач вважається таким, що не має судимості та таким, що не був підданий адміністративному стягненню.
Крім того, 27 січня 2016 року при заміні посвідки позивачу на постійне проживання відповідачем був складений висновок про перевірку матеріалів щодо законності надання дозволу на імміграцію (т.1 а.с.93-94), відповідно до якого відсутні підстави для відмови у видачі посвідки на постійне місце проживання позивачу.
Слід зазначити, що п.4 ч.1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» щодо скасування дозволу на імміграцію з підстав необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України кореспондується з п.3 ч.1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», а саме: щодо підстави для відмови у наданні дозволу на іміграцію особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання. Між тим, відповідно до матеріалів міграційної справи, наданої відповідачем, відомості щодо наявності у позивача зазначених вище хвороб відсутні, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин саме положень п.4 ч.1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» немає.
На даний час позивач до кримінальної відповідальності не притягується, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_3 , наданими під час судового розгляду та не спростовано жодними доказами відповідачем.
Настання негативних наслідків з боку позивача на території України є лише теоретичним припущенням суб`єкта владних повноважень, які можуть наступити або не наступити взагалі.
Обставини, зазначені у поданні від 08 лютого 2019 року, які дублюються у висновку від 29 березня 2019 року щодо того, що позивач входить до числа осіб кримінальної спрямованості, близьким оточенням якого є «злодії в законі», яким підконтрольні організаційні групи та злочинні організації, не підтверджені матеріалами перевірки, проведеної відповідачем.
Натомість, при винесенні оскаржуваного Рішення № 64 від 29 березня 2019 року відповідачем не вивчались обставини життя позивача, зокрема, стосовно того, що позивач тривалий час проживає у м.Біла Церква, закінчив СЗОШ № 12 м.Біла Церква, має постійне місце проживання, одружений з 26 січня 2016 року , має малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка має громадянство України, працює, допомагаючи своїй мамі ОСОБА_5 у підприємницькій діяльності, навчається на 3 курсі Білоцерківського національного аграрного університету(т.1 а.с.14-19).
Вирішуючи даний спір, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, згідно судової практики для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24 лютого 1995 pоку, Series A, № 307, p. 55, § 86).
Проте, ані відповідачем, ані судом першої інстанції не було враховано наявність у позивача малолітньої дитини, законне право дитини на проживання разом з батьками, що є неправомірним втручання органу державної влади в сімейне життя.
Крім того, згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Отже, зазначені у висновку від 29 березня 2019 року обставини, з якими погодився суд, не містять жодних обґрунтувань і доказів вчинення позивачем протиправних дій, які створюють загрозу громадському порядку України чи несуть загрозу здоров`ю, порушують права та законні інтереси громадян та впливають на погіршення криміногенної ситуації, як наслідок, дії відповідача призвели до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні за відсутності доведеного факту порушення, визначеного п. 3,4 ч.1 статті 12 Закону, у відповідності до чинного законодавства.
Щодо посилань відповідача та суду першої інстанції на копії матеріалів триваючих досудових розслідувань, які надані третьою особою за протокольною ухвалою суду про витребування доказів від 18 вересня 2019 року, слід зазначити наступне.
За відсутності відповідного вироку суду, де визнані встановленими факти, зібрані під час розслідування кримінальних проваджень, будь-яка зібрана під час розслідування інформація не може бути належним доказом, оскільки вона може не знайти підтвердження за результатами судового розгляду відповідного кримінального провадження та перевірки достовірності доказів судом.
Таким чином, матеріали кримінального провадження в правовому контексті можуть бути доказами лише в рамках відповідного кримінального провадження. Відсутність судового вироку у такому кримінальному провадженні (що є кінцевим його результатом), яким би визначалась винуватість тієї чи іншої особи, позбавляє органи ДМС чи ГУ НП в Київській області можливості самостійно встановлювати ті чи інші обставини на підставі матеріалів кримінального провадження.
За таких обставин, матеріали кримінальних проваджень №1201911000000590 від 07 серпня 2019 року за ч.2 статті 189 КК України та № 1201911000000049 від 30 січня 2019 року за ч.1 статті 255, ч.4 статті 187, ч.3,4 статті189, ч.3 статті 289 КК України, за відсутності вироків суду, та навіть оголошеної позивачу обґрунтованої підозри у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, не можуть бути належними та допустимими доказами правомірності оскаржуваних у даній справі рішень.
Крім того, в оскаржуваному рішенні судом взагалі не наведено обґрунтувань визнання правомірним рішення від 25 червня 2019 року про примусове повернення позивача до країни походження або до третьої країни.
В той же час, згідно статті 26 закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» єдиною підставою для прийняття рішення про примусове повернення особи до країни походження було рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Тобто, Рішення від 25 червня 2019 року є похідним, прийнятим за наслідками першого рішення - Рішенням № 64 від 29 березня 2019 року.
Оскільки Рішення № 64 від 29 березня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію є протиправним, то відсутня і єдина підстава для повернення іноземця в країну походження.
При цьому слід зазначити, що відповідач при прийнятті Рішення від 25 червня 2019 року не врахував наявність дійсних підстав для примусового повернення іноземця до країни походження, зокрема, не врахував, що позивачу, станом на дату прийняття Рішення від 25 червня 2019 року не вручено Рішення № 64 від 29 березня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію, що встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2019 року у справі №357/8568/19 (т.1 а.с.176).
Таким чином, оскаржуване Рішення від 25 червня 2019 року не відповідає вимогам статті 26 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки воно прийнято безпідставно, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Решта доводів сторін не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
Відтак, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню. 
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обставини справи було з`ясовані неповно, та як наслідок було прийняте необґрунтоване судове рішення, що є підставою для його скасування апеляційним судом та прийняття нового рішення у справі.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29 березня 2019 року № 64 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25 червня 2019 року про примусове повернення до країни походження або до третьої країни громадянина Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 25 лютого 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев
                                                                                                    
                                                                                                    Є.В. Чаку