КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
06 лютого 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 756/6840/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3999/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
     за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання будівлі самочинним будівництвом та зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київська міська рада, Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про зобов`язання вчинити дії, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому збільшивши позовні вимоги, просиввизнати будівлю літ. «Д» та гараж літ. «У», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 самочинним будівництвом. Зобов`язати ОСОБА_2 знести за власний рахунок будівлю літ. «Д»  та гараж літ. «У», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та привести земельну ділянку до попереднього стану, який існував до зведення будівель літ. «Д» та літ. «У».
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням №193 від 15 лютого 1955 року виконкому Київської міської ради депутатів трудящих земельна ділянка площею 1820 кв.м. по АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Частина земельної ділянки площею 913 кв.м. по АДРЕСА_1 була визначена як надлишки. У подальшому в липні 1955 року АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1, а у серпні 1984 року на АДРЕСА_1 , домоволодіння отримало номер НОМЕР_1 . Межі земельної ділянки площею 1820 кв.м., які були надані співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 рішенням №193 від 15 лютого 1955 року виконкому Київської міської ради депутатів трудящих визначені за технічним звітом від 2015 року.
Зазначав, що йому належить 1/5 частина цього домоволодіння на підставі договору дарування від 31 березня 1964 року, за яким ОСОБА_7 подарував своєму синові ОСОБА_1 1/5 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .  
Вказував на те, що відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 належить 1/6 частина цього домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 серпня 1989 року. Третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить 2/5 частин цього домоволодіння. Третій особі ОСОБА_3 належить 7/30 частин цього домоволодіння. 
Звертав увагу на те, що порядок користування домоволодінням був встановлений співвласниками цього домоволодіння на підставі договору від 08 грудня 1992 року. За цим договором ОСОБА_2 користується літньою кухнею (сарай) літ. «Д», гараж літ. «У». Гараж літ. «У» є самовільним будівництвом, про що зазначено у технічному паспорті на домоволодіння. Будівля під літ. «Д» на даний час є житловим будинком та використовується ОСОБА_2 саме як житловий будинок, в якому наявні всі ознаки житлової будівлі - постачання електричної енергії, водопостачання, газопостачання. Будівля (житловий будинок) літ. «Д» у будівельному плані домоволодіння по АДРЕСА_1 станом на 1994 рік зазначений як самовільне будівництво. Будівля літ. «Д» в договорі від 08 грудня 1992 року про порядок користування домоволодінням зазначена як самовільне будівництво. У свідоцтві про право на спадщину від 10 серпня 1989 року, за яким ОСОБА_2 отримав у власність 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 будівля під літ. «Д» відсутня.
Зазначав, що  у відповідності до висновку судової земельно-технічної експертизи від 29 лютого 2016 року №5272/15-41, складеного експертами КНДІСЕ Міністерства юстиції України частково будівля літ. «Д» знаходиться поза межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тому будівля літ. «Д» частково побудована на земельній ділянці, яка не була відведена співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Вважає, що є всі підстави вважати споруду (літня кухня, сарай) літ. «Д»  самочинним будівництвом, оскільки вона збудована на земельній ділянці, яка не була відведена співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 без відповідного дозвільного документу (т. 1 а.с.2-7, т. 3 а.с. 8-10).
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подав письмові заперечення проти первісного позову, на обґрунтування якого зазначив, що металевий гараж, який на схемі зазначений під літерою «У» відповідач задовольнив і прибрав гараж, споруда під літерою «Д» зазначена у правовстановлюючих документах як сарай і не є самочинним будівництвом (т. 3 а.с. 20-27)
Представник третьої особи Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації - Бондаренко Я.Ю. подала письмову заяву в якій посилалася на те, що належною стороною по справі має бути Київська міська рада, просила розглянути справу за її відсутності (т. 1 а.с. 39-42).
Представник Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві подав письмову заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності (т. 1 а.с. 44-45).
19 липня 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив зобов`язати ОСОБА_5 за власний рахунок знести: 
- будинок літ. «Б» кв. 6 (житлова 21,9 кв.м., ванна 5,7 кв.м., вбиральня 2,1 кв.м., а всього 29,7 кв.м.);
- будинок літ. «Б» кв. 7 (тамбур 3,5 кв.м., хол 33,7 кв.м., кухня 25,2 кв.м., котельня 5,4 кв.м., шафа 0,6 кв.м., шафа 0,6 кв.м., житлова 24,3 кв.м., вбиральня 3,6 кв.м., ванна 5,7 кв.м., коридор 12,8 кв.м., санвузол 5,5 кв.м., житлова 19,9 кв.м., гардероб 4,1 кв.м., житлова 21,5 кв.м., гардероб 2,3 кв.м., а всього 168,7 кв.м.);
- прибудову літ. «а1» (25,3 кв.м.);
- прибудову літ. «а7» (3,7 кв.м.);
- житлову прибудову літ. «Б1» (84,5 кв.м.);
- веранду літ. «Б» (21,4 кв.м.);
- тамбур літ. «б1» (55,0 кв.м.);
- гараж літ. «Ц» (40,2 кв.м.);
- навіс літ. «Ш» (19,4 кв.м.);
Також просив зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести:
- прибудову літ. «а7» (8,1 кв.м.);
- прибудову літ. «а6» (7,6 кв.м.).
На обґрунтування заяви зазначив, що виходячи з технічного паспорту на домоволодіння, воно має самочинні будівлі, споруди переобладнані, зведені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а тому всі ці самочинні споруди у випадку задоволення первісного позову мають також бути знесені за рахунок відповідачів за зустрічним позовом (т. 1 а.с. 92-96).
У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - Волков С.А. просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (т. 1 а.с. 158-159).
Рішенням Оболонськогорайонного суду міста Києва від 20 листопада 2019 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська РДА в м. Києві про визнання будівлі самочинним будівництвом та зобов`язання вчинити дії відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київська міська рада, Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська РДА в м. Києві про зобов`язання вчинити дії відмовлено (т. 3 а.с. 89, 90-97).
Не погодившись з рішенням районного суду, 15 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 рокув частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю (т. 3 а.с. 100-103).
На обґрунтування скарги зазначив, що представником відповідача ОСОБА_2 були подані до суду не завірені належним чином копії витягів технічних паспортів на домоволодіння по АДРЕСА_1 , в яких будівля літ. «Д» не зазначена як самочинна, а технічні паспорти відсутні в інвентаризаційних матеріалах БТІ м. Києва. Також зазначив, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки доказам позивача про те, що будівля літ. «Д» частково побудована поза межами земельної ділянки, яка надавалась у користування співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 , що визначає цю будівлю як самочинну - таку, що побудована на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. У свою чергу, судом в рішенні зазначається, що позивачем ОСОБА_1 не зазначено яким чином будівлі літ. «Д» та літ. «У» порушують його права як співвласника, проте, суд не звернув уваги на те, що існування на земельній ділянці по АДРЕСА_1 споруд літ. «Д» та літ. «У» призводить до суттєвих перешкод для позивача, як співвласника домоволодіння по АДРЕСА_1 , належним чином та у законний спосіб визначити порядок користування цією земельною ділянкою, про що вказується у вищезазначеному висновку судової земельно-технічної експертизи №5272/15-41 від 29 лютого 2016 року, складеного експертами КНДІСЕ Міністерства юстиції України.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, рішення Оболонськогорайонного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року оскаржується апелянтом лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання будівлі самочинним будівництвом та зобов`язання вчинити дії.
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Волков С.А. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.
Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (т. 3 а.с. 112-123).
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 19 лютого 1962 року, виданого Подільським райвиконкомом депутатів трудящих м. Києва, зареєстрованого в Київському міському БТІ за №2745, ОСОБА_7 був власником 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 234).
Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 26 квітня 1982 року, виданого виконкомом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва, зареєстрованого в Київському міському БТІ 10 травня 1982 року за №2745, ОСОБА_6 була власником 2/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .
На підставі договору дарування від 31 березня 1964 року за реєстровим №5527, посвідченого нотаріусом 8-ї Київської державної нотаріальної контори Сьоміною Є.М. -  ОСОБА_7 подарував своєму сину (позивачу) ОСОБА_1 1/5 частину цього домоволодіння, яке на момент дарування складалось з трьох дерев`яних одноповерхових будинків на 9 кімнат та споруд, розташованих на земельній ділянці (т. 1 а.с. 10, 214-215).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 лютого 1983 року за реєстровим №520н-3047, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Прохоровою З.П. - ОСОБА_12 отримала у спадок від свого батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 7/30 домоволодіння, яке складалось з двох житлових будинків, площею: під літ. А - 70,2 кв. м; під літ. И - 30,2 кв. м., а також наступних службових приміщень: сараїв під літ. В, вбиральня під літ. Г, сараї літ. Е, Ж, З, Л, М, Н, О, Р, споруди (т. 1 а.с. 245).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 1989 року за реєстровим №170-1296, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Чвановою Т.Г. - відповідач ОСОБА_2 отримав у спадок від свого батька ОСОБА_13 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/6 домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці 1820 кв. м, складалось з двох житлових будинків, площею: під літ. А - 59,3 кв. м; під літ. И - 30,2 кв. м., а також сараїв під літ. В, Е, З, Л, М, Н, Н1,О, Р,С вбиральня під літ. Г, споруди (т. 1 а.с. 250).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 вересня 1989 року за реєстровим №1335, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Драчук В.Ф. - ОСОБА_14 отримав у спадок від ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , 2/5 частини домоволодіння, яке складалось з двох житлових будинків: дерев`яного цегляного під літ. А площею - 54,8 кв. м; дерев`яного під літ. И - 30,2 кв. м., а також сараїв під літ. В, Е, З, Й, Л, М, Н, О, Р, С вбиральня під літ. Г, споруди; яке розташоване на земельній ділянці 1820 кв.м. (т. 1 а.с. 249).
Співвласники будинковолодіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 шляхом укладення у 1992 році нотаріально посвідченого договору визначили наступний порядок користування будинковолодінням:
- ОСОБА_15 , з часткою 7/30 домоволодіння відійшли: тамбур № 3-1 площею 5 кв. м, кухня № 3-2 площею 12,9 кв. м, житлова кімната № 3-3 площею 17,3 кв. м, комора № 3-4 площею 4,3 кв. м, комора № 3-5 площею 6,4 кв. м. Разом - 45,9 кв. м загальної площі, а також: сараї літ «Р», «З», «Ж», «В», ј частина огорожі, ј частина колодязя;
- ОСОБА_2 з часткою 1/6: кухня № 4-1 площею 4,2 кв. м, кухня № 4-2 площею 7,8 кв. м, житлова кімната № 4-3 площею 14,3 кв. м, коридор № 1 площею 3,9 кв. м, комора № ІІ площею 0,6 кв. м. Разом - 30,8 кв. м. А також сарай літ. «Е», вбиральня літ. «У», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: сарай літ. «Д», кухня № 8-1 площею 8,4 кв. м, житлова кімната № 8-2 площею 15,2 кв. м, тамбур І площею 9,7 кв. м, гараж літ. «С», сарай літ. «Т»;
- ОСОБА_14 2/5: частина коридору № 1-1 площею 3,0 кв. м, частина кухні № 1-3 площею 2,7 кв. м, ванна № 1-4 площею 3,2 кв. м, вбиральня № 1-5 площею 0,8 кв. м, житлова кімната № 1-6 площею 14,7 кв. м, частина коридору № 2-1 площею 3,2 кв. м, вбиральня № 2-2 площею 0,8 кв. м, ванна № 2-3 площею 4,4 кв. м, житлова кімната № 2-4 площею 15,5 кв. м. Разом - 48,3 кв. м. А також: вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Л», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: частина коридору № 1-1 площею 4,6 кв. м, частина кухні № 1-3 площею 5,8 кв. м, житлова кімната № 1-2 площею 15,5 кв. м, частина коридору № 2-1 площею 3,3 кв. м, житлова кімната № 2-5 площею 10,5 кв. м, житлова кімната № 2-6 площею 8,2 кв. м., житловий будинок літ. «Б», веранда № 6-1 площею 7,8 кв. м, кухня № 6-2 площею 9,2 кв. м, житлова кімната № 6-3 площею 12,9 кв. м, веранда № 7-1 площею 9,0 кв. м, кухня 7-2 площею 10,5 кв. м, житлова кімната № 7-3 площею 14,8 кв. м, гараж літ. «П»;
- ОСОБА_1 з часткою 1/5: коридор № 5-2 площею 6,4 кв. м, житлова кімната № 5-4 площею 14,8 кв. м, комора № 5-5 площею 0,8 кв. м, кухня № 5-6 переобладнана у житлову кімнату, площею 9,9 кв. м. Разом - 31,9 кв. м. А також сараї літ. «М», «Н», «О», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: житлова кімната № 5-7 площею 6,0 кв. м, коридор № 5-1 площею 3,0 кв. м, сіні № 5-3 площею 3,8 кв. м.
- кожен співвласник користується часткою земельної ділянки та деревами, які примикають до тієї частки будинку, яка знаходиться в його користуванні (т. 1 а.с. 11).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 1997 року за реєстровим №3-4326, виданого державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Горшковою О.Ф. - ОСОБА_16 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5   отримали у спадок від ОСОБА_14 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , і рівних долях 2/5 частини домоволодіння, яке складалось з двох житлових будинків: дерев`яного, облицьованого цеглою під літ. А площею - 54,8 кв. м; дерев`яного під літ. И - житловою площею 17,3 кв. м., а також сараїв під літ. В, Д, Ж, З, Л, М, Р споруди (т. 1 а.с. 210, 211).
На підставі договору дарування частини житлового будинку від 25 грудня 2001 року за реєстровим №1-2069, посвідченого державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної контори Пуртовою І.В., ОСОБА_16 подарувала своїм синам ОСОБА_5 та ОСОБА_5 в рівних частинах кожному по 2/15 частини домоволодіння, яке на момент дарування складалось з двох житлових будинків: дерев`яного, облицьованого цеглою під літ. А площею - 54,8 кв. м; дерев`яного під літ. И - житловою площею 17,3 кв. м., а також сараїв під літ. В, Д, Ж, З, Л, М, Р споруди (т. 1 а.с. 212).
На підставі договору дарування від 28 березня 2007 року за реєстровим №402, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Перевертун О.Ю. - ОСОБА_12 подарувала своєму синові (відповідачу) ОСОБА_3 7/30 домоволодіння, яке складалося з двох житлових будинків під літ. «И» - 30,2 кв. м; зазначена в плані під цифрами 3-1 - кухня 12,9 кв. м; 3-2 - житлова кімната 17,3 кв. м; 3-3 - кладова 4,3 кв. м; 3-4 - кладова 6,4 кв.м; 3-5 - кладова , а також сараїв під літ. В, Ж, З, Л, М, Н, Р споруди (т. 1 а.с. 209).
Згідно з листом КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 жовтня 2018 року №062/14-12620 (И-2018) житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано: 1/6 за ОСОБА_2 , 2/15 за ОСОБА_4 , 2/15 за ОСОБА_5 , 2/15 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях, 7/30 за ОСОБА_3 , 1/5 за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 208).
Таким чином, сарай під літерою «Д» та вбиральня під літерою «У», зазначені у вищезазначених правовстановлюючих документах, не можуть бути визнані об`єктами самочинного будівництва.
Вказані обставини підтверджуються дослідженими районним судом іншими доказами: витягом з технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 станом на 14 травня 1973 року, витягом з технічного паспорту станом на 27 листопада 1981 року, за якими господарська споруда під літ. «Д» є сараєм та вбиральня під літ. «У» і не значаться самочинними (т. 3 а.с. 29-50).
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Системний аналіз положень статей 376 ЦК України, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
За змістом статті першої Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно закону є правомірними.
За правилом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
 
Встановивши, що сарай під літерою «Д» та вбиральня під літерою «У», зазначені у правовстановлюючих документах (нотаріально посвідчений договір, свідоцтво), суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що вказані об`єкти не можуть бути визнані об`єктами самочинного будівництва, а відтак й відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 який просив про знесення цих об`єктів за рішенням суду.
Щодо доводів апелянта про самочинну перебудову відповідачем вказаних об`єктів, зокрема, сараю під літерою «Д» у житловий будинок, в якому на час розгляду справи проживає відповідач ОСОБА_2 , колегія суддів зазначила наступне.
Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14 та постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц.
Судом встановлено і сторони цього не заперечували з посиланням на висновок земельної експертизи в іншій справі, що частина спірної споруди під літ. «Д» перебуває на земельній ділянці, яка виходить за межі ділянки площею 0.1820 га на якій перебуває належне сторонам на праві часткової власності домоволодіння за вищезазначеною адресою, власником цієї земельної ділянки є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, проте остання не була залучена і не приймала участі у справі за позовом ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 29-49).
При цьому, позивачем не надано доказів встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння за вищевказаною адресою.
Цих обставин представник апелянта - адвокат Волков С.А. в суді апеляційної інстанції не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 125-127).
З огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати питання про залучення, на стадії апеляційного розгляду, до участі у справі осіб, які не брали участі в суді першої інстанції.
З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не визначився із суб`єктним складом осіб, які мають брати участь у справі і не залучив до участі у справі власника земельної ділянки на якій розташована споруда під літерою «Д», яка за твердженням позивача має ознаки самочинного будівництва.   
Проте така помилка не призвела до неправильного вирішення справи по суті заявлених позивачем ОСОБА_1 , при цьому, останній не позбавлений права заявляти відповідні вимоги із залученням до участі у справі власника земельної ділянки на якій розташований спірний об`єкт.  
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 10 лютого 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                                      Б.Б. Левенець
 
                                                                                                                       В.М. Ратнікова
 
                                                                                                                      О.В. Борисова