ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2020 р.	Справа № 520/10533/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 10.12.19 року по справі № 520/10533/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут"                              
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
08.10.2019 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут", в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут", яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку  при звільненні з 19.05.2017 р. по 23.09.2019 р.;
-  зобов`язати Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2017 р. по 23.09.2019 р., а також подати звіт про виконання судового рішення. 
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що проходив військову службу на посаді начальника кафедри хімії та бойових токсичних хімічних речовин факультету військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», був звільнений у запас 16.05.2017 року та виключений зі списку особового складу з 19.05.2017 року. Зазначає, що відповідач не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.01.2016 по 19.05.2017 року. До дня виключення позивача зі списку особового складу факультету, відповідач не здійснив з ним розрахунок за усіма видами забезпечення, зокрема фінансового забезпечення. Посилається, що  відповідач своєчасно не здійснив перерахунок розміру індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 19.05.2017 р. Зазначену бездіяльність відповідача він оскаржив до суду. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 по справі №520/1827/19 позовні вимоги, залишені в цій частині без змін при апеляційному перегляді рішення, було задоволено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 19.05.2017р.  Зауважує, що на  виконання рішень судів відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення позивачу лише 23.09.2019 року, при цьому, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2017 року по 23.09.2019 року. У зв`язку з чим позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" (вул. Полтавський шлях, буд.192,                            м. Харків, 61098) визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено. 
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі №520/10533/19, прийняти постанову якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права, порушення судом прав позивача як людини, а саме права як людини,  які передбачені ч.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилається, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 р. та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2019 року по справі №520/1827/19 встановлено факт протиправної невиплати звільненому працівникові індексації грошового забезпечення в день звільнення зі служби. Вказує, що оскільки відповідно до вказаних вище рішень судів була визнана протиправність  бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2016 та по день звільнення зі служби – 19.05.2017, а тому правомірним є висновок, що відповідачем протиправно в день звільнення не були проведені всі виплати належних позивачу сум, а отже доводи суду першої інстанції слід оцінювати критично щодо відсутності підстав для відповідальності відповідача за ст.117 КЗпП України через відсутність вини. Вважає, що оскільки спір щодо обов`язку відповідача виплатити індексацію грошового забезпечення на день звільнення зі служби вирішено на користь позивача, то законним та обґрунтованим є висновок про наявність підстав для виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилається, що слід оцінювати критично доводи відповідача про відсутність підстав застосування норм КЗпП України через не поширення їх дії на військовослужбовців, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постановах від 14.03.2019 по справі №820/660/17; від 31.05.2018 по справі №823/1023/16; від 01.03.2018 по справі №806/1899/17. Зазначає, що відсутність коштів у відповідача для повного розрахунку при звільненні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вказує, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, вказана правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 18.12.2018 по справі №820/4619/16 та від 14.03.2019 по справі №820/660/17. Посилається, що оскільки розрахунок із позивачем не здійснений в день його виключення із списків особового складу, вказане свідчить про те, що відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо встановлення обставин справи і неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.
18.02.2020 р. ОСОБА_1 направив до суду апеляційної інстанції додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що суди апеляційної інстанції визначились із правовою позицією в подібних правовідносинах, додавши в обґрунтування копію постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 по справі №520/7799/19 та копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі №620/1541/19. Просив розгляд апеляційної скарги провести без участі позивача та представника позивача. 
21.02.2020 р. Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на те, що апеляційна скарга позивача є безпідставною, необґрунтованою і такою, що не відповідає чинному законодавству, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог у повному обсязі та залишити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 по справі №520/10533/19. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи . 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі по тексту - КАС України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення  суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 з 07.11.2005 р. по 19.05.2017 р. проходив військову службу на офіцерських посадах на факультеті військової підготовки Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут". 
В період проходження військової служби позивач перебував на фінансовому забезпеченні у факультеті військової підготовки Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут” та отримував грошове забезпечення. 
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 16.05.2017 № 327 позивача звільнено з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я). 
Наказом начальника факультету військової підготовки Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут” (по стройовій частині) №110 від 19.05.2017 року позивача виключено із списків особового складу факультету та всіх видів забезпечення.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України  від 19.07.2017 р. №549 "Про реорганізацію факультету військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" реорганізовано факультет військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" шляхом перетворення його у Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут”.
Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" є правонаступником факультету військової підготовки Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут”.
Позивачу індексація грошового забезпечення не була виплачена за період з 01.01.2016 по 19.05.2017.
Позивач оскаржив до суду бездіяльність відповідача щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017 та компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 по справі №520/1827/19 адміністративний позов   ОСОБА_1  до  Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут"  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність Військового інституту танкових військ Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут”, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017 та компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017.
Зобов`язано Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017 та компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року по справі №520/1827/19 апеляційну скаргу Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» задоволено частково. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року по справі №520/1827/19 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 19.05.2017 р. та в частині зобов`язання Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 19.05.2017 р. і прийнято в цій частині нове рішення, яким з задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року по справі № 520/1827/19 залишено без змін.
Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 по справі №520/1827/19 в частині, яка постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року залишилась без змін, набрало законної сили 13.08.2019 року, зокрема в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017.
На виконання зазначених рішень судів, відповідач здійснив розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017, згідно якого сума нарахованої індексації складає 21843,36 грн. Належна сума до виплати за виключенням військового збору (1,5% від нарахованої суми – 327,65 грн.) становила 21515,71 грн.
Платіжним дорученням №1627 від 20.09.2019 року відповідач здійснив перерахування індексації грошового забезпечення на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі 21515,71 грн.
Платіж проведено банком 23.09.2019 року  та отриманий позивачем, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 26.09.2019 року.
Позивач зазначає, що відповідач протиправно при цьому не нарахував та не виплатив йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2017 року по 23.09.2019 року (по час повного розрахунку), а тому звернувся з адміністративним позовом до суду. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України   є безпідставним. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з огляду на таке. 
          Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
          Відповідно до  ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Частинами 2-4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що  мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
          Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
          Частиною  2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
          Колегія суддів зауважує, що як вбачається з матеріалів даної справи, позивач був звільнений з військової служби у відставку наказом Міністра оборони України від 16.05.2017              №327, а 19.05.2017 його було виключено із списків особового складу факультету та всіх видів забезпечення.
          Виплату індексації грошового забезпечення позивачу на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2019 (набула законної сили 13.08.2019), якою було залишено без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 в частині зобов`язання Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017 у сумі 21 515, 71 грн., відповідно до довідки - розрахунка індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 19.05.2017 року (а.с. 17) було здійснено відповідачем 23.09.2019, що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ "ПриватБанк" від 26.09.2019 (а.с.19). 
          Отже, питання виплати позивачу, вказаної вище, індексації грошового забезпечення є в даному випадку виконаним. 
          В межах даної справи спірним є питання щодо обов`язку відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2017 по 23.09.2019. 
          Колегія суддів зазначає, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
          Разом з тим,  відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
          Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців                           не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.                                        Колегія суддів наголошує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
          Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 04.12.2019 по справі  №825/66/16.
          Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах,колегія суддів вважає за можливе  застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Отже, в даному випадку колегія суддів погоджується з думкою позивача  щодо помилковості доводів відповідача про непоширення норм ст.117 КЗпП України на спірні правовідносини по даній справі. 
          Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
          Частинами  1, 2 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 За статтею 47 Кодексу (КЗпП – прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП – прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП – прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999               №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
          У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.  Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився а користь працівника.
           Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
          Колегія суддів зауважує, що позивач по справі був звільнений з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до Наказу Міністерства оборони України  (по особовому складу) 16.05.2017 р. №327, а відповідно до наказу начальника факультету військової підготовки Національного технічного університету “Харківський політехнічний інститут” (по стройовій частині) №110 від 19.05.2017 року позивача було  виключено із списків особового складу факультету та всіх видів забезпечення.
Однак, як свідчать обставини справи, з позовом до суду про нарахування та виплату  відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.05.2017 позивач звернувся більш ніж через півтора роки після звільнення, що підтверджується відповідною роздруківкою з автоматизованої системи документообігу суду, яка міститься в матеріалах даної справи, а саме в лютому 2019 року, що не може з урахуванням вже вказаного вище, свідчити про спір щодо розміру належних позивачу сум індексації при звільненні. 
Отже, оскільки на час звільнення позивача спору про розміри належних йому (нарахованих) сум грошового забезпечення (індексації) не існувало, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ст.117 КЗпП України. 
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 04.12.2019 р. по справі №825/742/16. 
          Стосовно посилань в апеляційній скарзі  на те, що оскільки рішеннями судів першої та апеляційної інстанції була визнана протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2016 та по день звільнення зі служби – 19.05.2017, а тому відповідачем протиправно в день звільнення не були проведені всі виплати належних позивачу сум, а також посилань на те, що  оскільки розрахунок із позивачем не здійснений в день його виключення із списків особового складу, вказане свідчить про те, що відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, колегія суддів вважає ці посилання необґрунтованими, оскільки станом на час звільнення позивача, не було спору щодо належних останньому сум грошового забезпечення (індексації), а після звільнення з військової служби та розрахунку з позивачем сум індексації, останнім  не вчинялися активні дії щодо незгоди з розміром належних до виплати при звільненні шляхом звернення до відповідача або до суду.  В матеріалах справи відповідні докази відсутні. Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів                                    ст.117 КЗпП України та нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 19.05.2017 по 23.09.2019  відсутні. 
          Щодо посилання скаржника на те, що слід критично оцінювати доводи відповідача, що підставою невиплати виплат було відсутність достатнього об`єму бюджетного асигнування у відповідача, який би дозволив нарахувати індексацію грошового забезпечення з посиланням на правову позицію Верховного Суду, яка була викладена в рішеннях від 18.12.2018 по справі №820/4619/16 та 14.03.2019 по справі №820/660/17, колегія суддів відхиляє як такі, що                           не впливають на вирішення спору по суті, оскільки з урахуванням вже вказаного вище, станом на момент звільнення позивача у останнього не було спору  щодо належного йому при звільненні розміру сум грошового забезпечення, а тому з огляду на це відсутні підстави для виплати останньому середнього заробітку за час затримки при звільненні.  
          Посилання позивача в даному випадку на правові позиції Верховного Суду, з огляду на правовідносини, які склалися в межах даної справи є помилковими.    
          Стосовно доводів апеляційної скарги порушення судом першої інстанції прав позивача як людини, а саме права як людини, які передбачені ч.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає ці посилання необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на особистих припущеннях заявника, які в ході апеляційного перегляду даної справи не знайшли свого підтвердження. 
          Щодо посилання позивача по справі на копію постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 по справі №520/7799/19 та копію постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі №620/1541/19, в якості обґрунтування того, що суди апеляційної інстанції визначились із правовою позицією в подібних правововідносинах, колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, правові позиції, які викладені в зазначених рішеннях судів в даному випадку не є обов`язковими для врахування судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.
          В межах даної справи застосуванню підлягають  постанови Верховного Суду, які склалися в подібних до даної справи правовідносинах, а саме по справі №825/66/16 від 04.12.2019 та по справі №825/742/16 від  04.12.2019 р. 
          Колегія суддів вважає за необхідне зазначити стосовно посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правові позиції Верховного Суду, які були викладені в постанові від 18.11.2019 року по справі №0940/1532/18; постанові від 27.06.2018 року по справі №810/1543/17, що в цих рішеннях суду касаційної інстанції надавався висновок про безпідставність аналогічних  позовних вимог  про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні в подібних правовідносинах.  Окрім того, посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правову позицію Третього апеляційного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі №340/2203/19, з огляду на приписи  ч.5 ст.242 КАС України, не підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції при вирішенні даної справи. 
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції  рішення про відмову у задоволенні позову. 
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п.1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до   ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року по справі                    №520/10533/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  02.03.2020 року