03.02.20
22-ц/812/31/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/7616/18
Провадження № 22-ц/812/31/20 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Категорія 27                                 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України 
03 лютого 2020 року                        м. Миколаїв                 Справа № 489/7616/18
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участі: представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2019 року, ухвалене у цивільній справі під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду, дата складання повного рішення 26 вересня 2019 року, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк або АТ КБ «ПриватБанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.
19 лютого 2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов надання та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку.
Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за вказаним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1  заборгованість, що станом на 28 листопада 2018 року складає 63 495 грн. 78 коп., з яких: 31 536 грн. 17 коп. заборгованість за тілом кредиту; 9060 грн. 13 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 19 399 грн. 68 коп. пеня за прострочення зобов`язання, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 999 грн. 80 коп. - процентна складова, а також судові витрати 1762 грн.
Заочним рішенням Ленінського районнного суду м. Миколаєва від 26 вересня  2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 лютого 2015 року в розмірі 31 536 грн. 17 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 1762 коп. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом і неустойки, просило рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в зазначеній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Апелянт зазначав, що відповідач особисто підписав анкету-заяву, висловивши згоду на укладання кредитного договору на запропонованих Банком умовах, кредитний договір не оспорював, не надав заперечень проти Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться у матеріалах справи, отримавши кредитні кошти здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про його згоду з умовами договору, зазначеними у Тарифах обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовах і Правилах надання банківських послуг, а тому суд безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та необґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за процентами і неустойкою. 
Крім того, про погодження сторонами істотних умов кредитного договору свідчить власноручно підписана відповідачем заява анкета в якій, зокрема, зазначено про ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг та його обов`язку щодо виконання цих вимог та ознайомлення зі змінами на сайті банку. Також, на думку апелянта, суд не звернув уваги на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18.
У відзиві на апеляційну скаргу та письмових міркуваннях представник відповідача ОСОБА_3 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, врахувавши те, що заборгованість позичальника відсутня з урахування внесених платежів понад 75 000 грн. 
В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи належним чином сповіщені у передбаченому п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України порядку.
Представник відповідача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 19 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якого відповідач отримав платіжну картку, за допомогою якої розпоряджався кредитними коштами.
В анкеті-заяві від 19 лютого 2015 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.9).
До позовної заяви крім анкети-заяви Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з посиланням на ресурс: розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms| (а.с. 10-25).
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 28 листопада 2018 року складає 63 495,78 грн., з яких: 31 536 грн. 17 коп. заборгованість за тілом кредиту; 9060 грн. 13 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 19 399 грн. 68 коп. пеня за прострочення зобов`язання, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 999 грн. 80 коп. - штраф (процентна складова). 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що у підписаній сторонами заяві позичальника ОСОБА_1 від 19 лютого 2015 року відсутні умови договору щодо розміру процентної ставки та про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, та відсутні докази, що відповідач ознайомився та погодився саме з тими витягами з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що додані Банком до позовної заяви. За такого, обов`язок ОСОБА_1 сплатити Банку нараховані проценти та неустойку є недоведеним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, обґрунтовано вважав, що в даному випадку надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За такого, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , то судом першої інстанції правильно встановлено, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 19 лютого 2015 року шляхом підписання заяви-анкети.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи в клопотанні про перенесення розгляду справи, що подане в суд 22 травня 2019 року, відповідач заперечував погодження з банком інших умов надання та повернення кредиту, ніж ті, які зазначені у його заяві.
З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення процентів та неустойки.
Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та вищезазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, не можуть бути прийняті до уваги. Так, постанови Верховного Суду у справах №428/2873/17 і № 923/760/18 були ухвалені ще до реєстрації та оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень України постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. А у справі № 642/5533/15-ц судами було встановлено, що відповідачем позичальником була особисто підписана довідка про умови кредитування, у якій сторонами були узгоджені конкретні умови договору, що є відмінним від обставин, встановлених судом у даній справі. 
Також апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив загальні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.
Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах. За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов. При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказування обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.
Отже, розгляд справи за відсутності відповідача не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.
Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень з боку відповідача при розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржувалось, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядалось. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що за розрахунком заборгованості, заборгованість за тілом кредиту в сумі 31 536 грн. 17 коп., визначена банком з урахуванням витрат позичальником кредитних коштів та сум коштів внесених ним на погашення заборгованості.
Колегія суддів не погоджується з розміром стягнутого судом з відповідача на користь позивача судового збору.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, розмір судового збору пропорційно задоволеним вимогам (49,67 %) становить 875 грн. 12 коп. 
Відповідно до приписів частини четвертої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права.
За такого, на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає змін зі стягненням з відповідача на користь позивача 875 грн. 12 коп. судового збору.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір стягуваного з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судового збору з 1 762 грн. 00 коп. до 875 (вісімсот сімдесят п`ять) грн. 12 коп. 
В іншій частині залишити рішення без змін та поновити його дію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                                Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.