22-ц/804/147/20 
                                                                                263/4226/17 
                                               
Єдиний унікальний номер 263/4226/17
                      Номер провадження  22-ц/804/147/20
Головуючий в 1 інстанції Кір`якова Н.П.
Доповідач Биліна Т.І.

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

22 січня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.
                                за участю секретаря Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в :

30 березня 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.04.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5200 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно  банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином, зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 28.02.2017  року має заборгованість у сумі 52592,99 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 5089,42 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 41287,02 гривень, заборгованості за комісією та пенею в сумі 3235,93 гривень, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 2480,62 грн. - штраф (процентна складова), тому просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 вказану заборгованість,  та  судові витрати в сумі 1600,00 гривень.
Заочним рішенням Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49612,37грн. Вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
18 вересня 2019 року до Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області відповідач ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року.
Ухвалою Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду. 
Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення Жовтневого  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та застосувати наслідки спливу позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано жодних доказів отримання відповідачем кредитної картки, як і доказів того, коли саме, в якій спосіб та у якій сумі вона розпорядилась грошовими коштами позивача. Не доведено належними доказами розмір заборгованості. Не зазначено, коли така заборгованість виникла, які внески робила вона на погашення заборгованості. Згідно наданої позивачем заяви відповідачу надано кредитний ліміт в сумі 0,00грн, а тому невідомо про повернення яких коштів заявляє позивач, якщо кошти в кредит не надавались. Позивачем також не надано доказів про видачу їй платіжної карти з зазначенням її виду та строків дії. Позивачем пропущено строк позовної давності, просила застосувати наслідки його пропущення.
Представник  позивача ОСОБА_2 скористалася правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що суд може визнати  недоцільним  дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Відповідач підписала анкету-заяву,  що свідчить  про її повну обізнаність з умовами кредитування та прийняла їх, що підтверджено виконанням. Вказані обставини підтверджені розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, де зафіксовано використання кредиту та неодноразове погашення боргу. З довідки вбачається, що видані відповідачу картки мали термін дії  з 12.04.2007 року по лютий 2016 року
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити. 
Представник позивача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
В судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася відповідач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено неповно, висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Судом першої інстанції було встановлено та вказане підтверджується матеріалами справи, що відповідно до кредитного договору від 11.04.2007 року, укладеного з ОСОБА_1 , останньій був наданий кредит у розмірі 5200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушила умови договору про надання банківських послуг (про отримання позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку) та допустила заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора, крім грошових сум нарахованих за комісією, пенею та штрафами.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 5089,42 грн.
Проте в частині  стягнення відсотків, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, які б надали йому можливість ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Формою договору між сторонами є анкета-заява (а.с.9), яку відповідач підписала, та погодилась з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. У заяві також зазначено, що умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку, і відповідач зобов`язалася виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку. 
При підписанні даного договору відповідач обрала вид кредитної картки «Універсальна», та  погодила з позивачем базову відсоткову ставку на місяць - 3%  (тобто 36 % річних) ( а.с.9 )
За таких обставин колегія суддів вважає,  що підписана відповідачем заява, в якій зокрема, сторони погодили проценти за користування кредитом у розмірі 36% річних, свідчать про її обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з нею саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а відтак становлять кредитний договір, який має виконуватись. 
Проте визначаючи  розмір заборгованості по відсоткам, суд першої інстанції не звернув уваги, що вони нараховані за відсотковою ставкою, яка не була погоджена  з відповідачем, а в значно більшому розмірі, а саме в розмірі 43,2% річних, крім того нараховані за період, який вийшов за межі терміну дії картки, а саме до 28.02.2017 року, коли термін дії картки завершився в лютому 2016 року.
З огляду на вказане позивач мав право на стягнення відсотків  за період  обмежений терміном дії картки та строком позовної давності про застосування наслідків якого просив відповідач, тобто за період з 01.04.2014 року по 01.03.2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що останнє погашення боргу відповідач здійснила 30.08.2014 року, станом на 31.08.2014 року вона мала заборгованість по відсоткам в сумі 1152,01грн. Розмір заборгованості за відсотками  за  період з 01.09.2014 року по 29.02.2016 року з урахуванням  погодженої сторонами відсоткової ставки 36% річних дорівнює  2778,82грн.(5089,42грн. х 36% : 360 (днів в році) х 546 (днів затримки погашення боргу). Тобто загальна сума заборгованості на дату закінчення строку дії картки, що відповідає  закінченню строку дії кредитного договору  дорівнює 3930,83грн.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту,  заборгованості за відсотками, стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за укладеним договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та в позиції Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В задоволенні решти позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції вважає слід відмовити, оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано жодних доказів отримання відповідачем кредитної картки, як і доказів того, коли саме, в якій спосіб та у якій сумі вона розпорядилась грошовими коштами позивача непереконливі. 
З матеріалів справи, а саме з розрахунку  заборгованості за договором, укладеним між сторонами та  інформації про рух коштів по  кредитному рахунку, відкритому відповідачу, вбачається, що вона активно  користувалася кредитними коштами, починаючи з  18.01.2008 року по 30.08.2014 року, оплачувала комунальні послуги, здійснювала поповнення  мобільного зв`язку та різні побутові платежі, поповнювала картковий рахунок. (а.с.4-8,  87-106)
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів про видачу відповідачу платіжної карти з зазначенням її виду та строків дії неспроможні. 
Відповідач не довела, що вона не підписувала  анкету заяву  11.04.2007 року, не користувалася нею та не здійснювала погашення боргу.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строк позовної давності в повній мірі не відповідає обставинам справи, а саме позивач звернувся до суду 30.03.2017 року, а термін дії останньої картки, виданої відповідачу, закінчився в лютому 2016 року.
          Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
          Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
             Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
             У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
            Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
            Вище зазначені позиції враховані колегією суддів апеляційної інстанції при визначенні суми боргу за відсотками, які відповідач повинна погасити позивачу.
             З огляду на вказане  позивач має право  на погашення боргу по укладеному договору по тілу кредиту в сумі 5089,42грн. та частково відсотки в сумі 3930,83грн.
    Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи  на новий розгляд  змінює рішення  або ухвалює нове, цей суд відповідно  змінює розподіл судових витрат.
Згідно положень ч.1 ст.141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
З відповідача на користь позивача  судовим рішенням першої інстанції стягнуто  сплачений останнім, судовий збір в розмірі 1509,28грн.,  проте позовні вимоги задоволені лише в сумі 9020,25грн., що відповідає 17,15% від ціни позову  52592,99грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 274,42грн.
Крім того відповідач при зверненні до суду із апеляційною скаргою не сплатив судовий збір, сплату якого було відстрочено ухвалою судді Донецького апеляційного суду від 16.12.2019 року.
Враховуючи, що п.6 ст.4 Закону України «Про судовий збір»  передбачено сплату судового збору  за подачу апеляційної скарги на рішення суду  в розмірі 150% ставки, що підлягала  сплаті при поданні позовної заяви, тому з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 411,63грн.
Повний текст постанови виготовлено 27 січня 2019 року.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
                                              п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове.
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства  Комерційного  банку  «ПРИВАТБАНК», код ЄДРПОУ 14360570 (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.04.2007 року по тілу кредиту 5089(п`ять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 42 копійки та відсотки 3930(три тисячі дев`ятсот тридцять) гривень 83 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства  Комерційного  банку  «ПРИВАТБАНК», код ЄДРПОУ 14360570 (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50) судові витрати за  подачу позову в сумі 274(двісті сімдесят чотири)гривні 42 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги  в сумі 411(чотириста одинадцять) гривень 63 копійки.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                              Т.І. Биліна

Судді                                                                                         М.Ю. Лопатіна

                                                                                                    Є.Є. Мальцева