ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року
м. Київ
справа № 683/2877/18
провадження № 51-4576км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 липня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018240220000474, за обвинуваченням, 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Хмельницького, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. На підставі ст. 76 КК зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. 
У вироку вирішено питання стосовно речових доказів, у тому числі ухвалено конфіскувати автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Пасат», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » (далі – автомобіль «Фольксваген»). 
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вирок щодо яких не оскаржено. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 липня 2019 року вирок змінено. З нього виключено вказівку суду про конфіскацію автомобіля «Фольксваген», цей автомобіль постановлено повернути власнику – ОСОБА_10 . 
У решті вирок залишено без змін. 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 27 липня 2018 року приблизно о 1-й годині, за попередньою змовою із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на належному ОСОБА_6 автомобілі «Фольксваген», приїхали на 114 кілометр автомобільної дороги Т-06-12 Новоград-Волинський – Полонне – Старокостянтинів, що неподалік с. Немирівка Старокостянтинівського району Хмельницької області, де порізали на частини трос Д-33 довжиною 90 метрів, вартістю 378,95 грн за 1 метр погонний, тобто умисно, таємно, заволоділи майном служби автомобільних доріг у Хмельницькій області на загальну суму 34 106 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що всупереч вимогам ч. 9 ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність повернення автомобіля власнику, а саме ОСОБА_10 , незаконно змінив вирок місцевого суду в частині застосування спеціальної конфіскації до цього автомобіля, який використовувався засудженим як засіб вчинення злочину та перебував у його законному володінні, й прийняв необґрунтоване рішення про повернення цього автомобіля ОСОБА_10 . 
Позиції інших учасників судового провадження
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
У судовому засіданні прокурор, який представляв державне обвинувачення під час касаційного розгляду, підтримав викладені в касаційній скарзі доводи сторони обвинувачення. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи прокурора про істотні порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, на думку Суду, є обґрунтованими.
Так, відповідно до положень частин 2 і 4 ст. 370  КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, а згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються рішення щодо речових доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які, зокрема, передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, а згідно п. 1 ч. 2 цієї норми закону спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду. Спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання (п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК).
Як передбачено частинами  9-10 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. 
Зі змісту журналів судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду прийняв рішення щодо застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК та визнавав за недоцільне досліджувати докази щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорювались.
Як вбачається з вироку суду, в судовому засіданні, проведеному в тому числі й за участю захисника ОСОБА_11 , викладені в обвинувальному акті обставини події та кваліфікація дій обвинуваченого не оспорювались. 
Відповідно до фактичних обставин ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на належному засудженому автомобілі «Фольксваген», приїхали на місце вчинення злочину, а отже фактично цей транспортний засіб був використаній як знаряддя вчинення злочину. 
Тобто, в цьому кримінальному провадження не оспорювались факт перебування автомобіля «Фольксваген» у законному володінні ОСОБА_6 і факт його використання засудженим як засобу вчинення злочину. 
Встановивши, що, крім іншого, автомобіль «Фольксваген» є засобом вчинення злочину, а обвинувачений ОСОБА_6 володів цим автомобілем на законних підставах, суд дійшов висновку про необхідність застосування конфіскації цього автомобіля.
Не погоджуючись із вироком, захисник ОСОБА_11 оскаржив вирок у частині застосування конфіскації до автомобіля «Фольксваген».
Розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційний суд скасував вирок у цій частині, пославшись на те, що під час вирішення долі речових доказів, зокрема автомобіля «Фольксваген» суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 100 КПК. 
При цьому апеляційний суд встановив, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (т. 2, а.к.п. 42), власником автомобіля «Фольксваген» використаного ОСОБА_6 для вчинення злочину, є ОСОБА_10 . 
Також апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_10 знав про незаконне використання ОСОБА_6 належного йому транспортного засобу для вчинення крадіжки тросу Д-33. 
Як убачається із запису судового засідання апеляційного суду, суд з`ясував у ОСОБА_6 питання та отримав ствердну відповідь про обізнаність ОСОБА_10 щодо визнання автомобіля «Фольксваген» речовим доказом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , однак ОСОБА_10 проявив байдужість щодо долі транспортного засобу під час кримінального провадження. 
Суд зазначає, що в частинах 6, 9 – 11 статті 100 КПК законодавець використовує терміни «власник» і «законний володілець» як альтернативні. Тому ці положення не вимагають доведення факту обізнаності двох осіб – власника і законного володільця про злочинне використання майна. Також закон не визначає переваги власника перед законним володільцем чи навпаки у питанні застосування спеціальної конфіскації.
Для визначення того, інтереси якої особи – власника чи законного володільця – зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, суду слід виходити із сукупності обставин, установлених судом. Якщо ця сукупність свідчить про те, що особа, хоча й зазначена у певних документах як власник майна, не має дійсного права на таке майно та інтересу в його поверненні, вимога довести факт обізнаності такої особи про злочинне використання майна, з яким вона втратила зв`язок, не відповідає меті захисту права на мирне володіння майном, втіленій, зокрема, у частині 10 ст. 100 КПК, але у той же час створює перешкоди для державних органів у досягненні цілей боротьби зі злочинністю.
У разі якщо сторона обвинувачення доведе обставини, які свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні, відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації.
У такому разі питання про застосування спеціальної конфіскації має вирішуватися залежно від виконання умов, передбачених відповідними нормами кримінального та кримінального процесуального законів, стосовно законного володільця такого майна.
За цих обставин ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вимог статей 100, 412 КПК та підлягає скасуванню, оскільки наведені порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.  
Оскільки в касаційній скарзі порушено питання про скасування ухвали апеляційного суду  в цілому, однак у ній наведено мотиви щодо її незаконності в частині вирішення питання щодо виключення з вироку суду вказівки про конфіскацію та повернення власнику автомобіля марки «Фольксваген» моделі «Пасат», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », касаційна скарга підлягає задоволенню з наведених у ній підстав, ухвала апеляційного суду – скасуванню в оскарженій частині, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити. 
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 липня 2019 року відносно ОСОБА_6 в частині вирішення питання стосовно конфіскованого автомобіля скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                       ОСОБА_3