Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/8728/14-ц 
провадження № 61-36045св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:  
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року у складі суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С., та додаткове рішення  апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року у складі суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позову зазначено, що 27 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMDN03000015636338, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 тис. грн зі сплатою 21,60 % річний з кінцевим терміном повернення, який співпадає строком дії кредитної картки. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 29 лютого 2012 року у розмірі 212 906 грн 21 коп., а саме: 100 тис. грн - тіло кредиту, 96 155 грн 89 коп. - проценти,                                 6 135 грн 74 коп. - комісія за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 10 114 грн 58 коп. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 202 905 грн 21 коп. 
28 серпня 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 17 травня 2015 року у розмірі 391 408 грн 05 коп., із яких: 100 тис. грн - тіло кредиту, 266 081 грн 63 коп. - проценти,                         6 211 грн 76 коп. - комісія за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 18 614 грн 66 коп. -  штраф (процентна складова).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Суди розглядали справу неодноразово. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості за даним кредитним договором. Так, у наданій позивачем виписці із особового рахунку містяться суперечності між надходженнями готівки та балансовим залишком на картці. ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності, однак суд позбавлений можливості встановити, яка саме частина заборгованості опинилася за межами строку позовної давності, оскільки із наданих банком розрахунків цього не вбачається. Крім того, фактично нарахована відсоткова ставка (52,8 % на рік) не відповідає процентній ставці, встановленій кредитним договором (21,6 %). Позивачем не надано доказів правомірності нарахування даної відсоткової ставки. Із наданих банком виписок із карткового рахунку не зрозуміло, на яку суму заборгованості, в якому розмірі та яким чином розраховувалися відсотки.
Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня                     2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 212 906 грн 21 коп. Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, внаслідок  порушення умов договору   ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 212 906 грн 21 коп., що підлягає стягненню із боржника. Згідно первинного розрахунку заборгованості останній платіж ОСОБА_1 здійснив                             20 серпня 2009 року, а до суду з позовом банк звернувся 21 березня                         2012 року, отже, в межах строку позовної давності.
Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області                    від 18 липня 2018 року додатково стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 178 501 грн 84 коп. 
Додаткове рішення мотивовано тим, що на момент винесення рішення судом апеляційної інстанції позивачем були подані докази щодо заборгованості за кредитним договором відповідача у розмірі 391 408 грн 05 коп., а ухвалено рішення судом про стягнення заборгованості у розмірі                                              212 906 грн 21 коп.,тому необхідно додатково стягнути заборгованість в розмірі 178 501 грн 84 коп.Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне заяву банку про ухвалення додаткового рішення задовольнити. 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1)Доводи касаційних скарг
У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати рішення та додаткове рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги мотивовано тим, що судами не виконано вимоги ухвал суду касаційної інстанції, якими скасовано попередні рішення у справі, зокрема не перевірено розрахунки боргу, правильність нарахування процентів, не з`ясовано підстави збільшення кредитного ліміту до 100 тис. грн. Крім того, строк дії картки  згідно укладеного договору становить до 31 серпня                         2008 року, а тому у 2012 році банк звернувся із позовними вимогами поза межами строку позовної давності, заявленої ним у суді першої інстанції. 
 
(2) Позиція позивача
 
У запереченні на касаційну скаргу банк зазначає, що строк позовної давності у спорі не минув, оскільки в Умовах надання банківських послуг, які позивач визнав складовою кредитного договору, визначено, що строк дії договору відповідає строку дії картрахунку. Відповідач не подавав до банку заяви про закриття картрахунку, а тому строку дії договору не закінчився. 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків суду апеляційної інстанції
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню. 
Суди установили, що 27 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти № SAMDN03000015636338, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 тис. грн зі сплатою 21,60 % річних з кінцевим терміном повернення, який співпадає зі строком дії кредитної картки. Строк дії картки встановлено до 31 серпня 2008 року. 
Вирішуючи спір, суди виходили із того, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що Умови і правила надання банківських послуг, Правила користування платіжними картками становлять складову кредитного договору. 
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                                 № 342/180/17 (провадження  № 14-131цс19). 
У договорі про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти відсутні умови про сплату позичальником комісії за користування кредитом та відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання у вигляді штрафу, а наявні у матеріалах справи Умови і правила надання банківських послуг, Правила користування платіжними картками не містять підпису позичальника. 
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг, Правила користування платіжними картками розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив положення щодо сплати комісії і штрафу. 
 
Таким чином, Умови і правила надання банківських послуг, Правила користування платіжними картками не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже, комісія за користування кредитом у розмірі 6 211 грн 76 коп., та штрафи: 500 грн - штраф (фіксована частина), 18 614 грн 66 коп. -  штраф (процентна складова) заявлені безпідставно, що залишив без уваги як суд першої інстанції, так й апеляційний суд. 
Щодо посилань у касаційній скарзі на пропуск банком строку позовної давності, необхідно зазначити таке.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).
Враховуючи те, що строк дії картки встановлено у самому договорі про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти                                          № SAMDN03000015636338 до 31 серпня 2008 року, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної  давності за вимогами банку про стягнення заборгованості.
Відповідно до статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Матеріали справи містять заочне рішення Індустріального районного суду                  м. Дніпропетровська від 14 грудня 2010 року у справі № 2-4762/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким позов банку задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти                      № SAMDN03000015636338 у розмірі 72 597 грн 95 коп. (Т. 1, а. с. 42).
Тобто, пред`явленням у листопаді 2010 році позову до ОСОБА_1 перервався строк позовної давності за вимогами банку та почався заново, а тому із цим позовом у березні 2012 року банк звернувся в межах строків позовної давності.
Разом з тим, заочним рішенням Індустріального районного суду                                   м. Дніпропетровська від 14 грудня 2010 року вже стягнуто тіло кредиту у розмірі 37 871 грн 49 коп., за цим позовом тіло кредиту заявлено повторно, а тому вказана вимога є необґрунтованою. 
Щодо стягнення процентів, необхідно зазначити таке.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.
31 серпня 2008 року є строком спливу дії картки та кінцевим строком дії кредитного договору. 
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 31 серпня 2008 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Суд першої інстанції відмовив у позові за недоведеністю розміру боргу, а суд апеляційної інстанції визнав позов обґрунтованим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
З урахуванням викладеного, судові рішення у справі необхідно скасувати із ухваленням нового рішення про відмову у позові. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У позові відмовлено за наслідками касаційного розгляду справи, а тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 5 604 грн 75 коп. за подання касаційної скарги необхідно покласти на позивача. 
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 частково задовольнити.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області                                        від 14 червня 2017 року та додаткове рішення  апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року скасувати. 
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. 
 
Стягнути із публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 604 грн 75 коп.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                    А. А. Калараш
 
                                                                                 С. Ю. Мартєв
 
                                                                             Є. В. Петров
 
                                                                    С. П. Штелик