СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2020 р.                                                                     Справа № 922/2052/19  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя  Стойка О.В. 
секретар судового засідання Євтушенко Є.В.
за участю представників:
від позивача – Ворона С.В. (адвокат), за договором, ордером та свідоцтвом;
від відповідача – Плугатирьов В.В. (адвокат), за договором, довіреністю та свідоцтвом;
розглянувши апеляційну скаргу Фірми «Рекорд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків вх. № 3482 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. у справі № 922/2052/19 (суддя – Новікова Н.А., повний текст складено та підписано 21.10.2019 р.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Вовчанський агрегатний завод», м. Вовчанськ, Харківська область
до Фірми «Рекорд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків
про стягнення 2  364  350,95 грн.

ВСТАНОВИЛА:

27.06.2019 р. Приватне акціонерне товариство «Вовчанський агрегатний завод» (далі – ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод», позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фірми «Рекорд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі – Фірма «Рекорд» у формі ТОВ, відповідач) боргу станом на 01.06.2019 р. в сумі 1  971  381 грн. та пені в сумі 392  969,95 грн. за договором № В-7/18 ВП від 21.03.2018 р. поставки продукції (станцій насосних).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.08.2019 р. накладено арешт на грошові кошти відповідача в сумі 1  905  000,00 грн.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.10.2019 р. ухвалу суду від 20.08.2019 р. скасовано.
19.09.2019 р. до суду першої інстанції надійшло клопотання позивача про уточнення позовних вимог разом з уточненою позовною заявою, яке мотивовано тим, що при підготовці позовної заяви була допущена помилка: в прохальній частині замість «стягнути з відповідача» помилково зазначено «стягнути з позивача». В решті уточнена позовна заява є ідентичною первісно поданій, фактично ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» не змінювало/уточнювало/доповнювало позовні вимоги під час розгляду справи судом першої інстанції.
Протокольною ухвалою суду зазначене клопотання позивача задоволено, що відображено у протоколі судового засідання від 23.09.2019 р.
Рішенням господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто борг в сумі 1  905  000,00 грн., пеню в сумі 241  245,33 грн., штраф в сумі 144  996,67 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 34  368,63 грн.; закрито провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 66  381,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України; в решті позову відмовлено.
В частині задоволення позову рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог, в частині закриття провадження у справі – добровільною сплатою відповідачем частини заборгованості після відкриття провадження у справі ухвалою від 03.07.2019 р., в частині відмови у задоволенні позову – безпідставністю нарахування позивачем пені у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ у спірний період.
11.11.2019 р. на виконання рішення суду місцевим господарським судом виданий відповідний наказ.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фірма «Рекорд» у формі ТОВ звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 1  905  000,00 грн., пені в сумі 241  245,33 грн. та штрафу в сумі 144  996,67 грн. і прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
На думку скаржника, після зміни умов договору щодо порядку оплати шляхом укладення додаткової угоди до договору та після здійснення поставки продукції  на умовах оплати після її отримання покупцем, постачальник мав надати покупцеві новий рахунок-фактуру, а не відраховувати строк на оплату від дати отримання покупцем попереднього рахунку-фактури на попередню оплату.
З огляду на те, що після здійснення поставки на нових умовах позивач не виставив нового рахунку-фактури або вимоги про оплату поставленого товару, тому відповідач вважає, що саме з вини позивача на час звернення з даним позовом до суду не настав строк оплати, встановлений додатковою угодою, відтак вимога про стягнення коштів в рахунок оплати товару є передчасною.
За доводами апеляційної скарги, умови п. 9.2 договору, якими встановлена відповідальність покупця за порушення строку оплати, мають застосовуватися нерозривно з умовами п. 5.2 договору, якими встановлювався строк на здійснення попередньої оплати, тобто відповідальність може настати тільки за порушення строків здійснення попередньої оплати.
Скаржник вважає, що підписаний сторонами акт звірки відображає лише стан розрахунків між сторонами та не свідчить про настання моменту оплати товару, так само як і здійснення відповідачем часткової оплати, оскільки покупець здійснював оплату за реквізитами, що містяться у договорі, а не за реквізитами рахунку-фактури на попередню оплату, не чекаючи нового рахунку-фактури на оплату.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 р. апеляційну скаргу Фірми «Рекорд» у формі ТОВ залишено без руху, скаржника зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 34  368,63 грн.
05.12.2019 р. через канцелярію суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, згідно з якою ним сплачено судовий збір в сумі 8  690,45 грн., який Фірма «Рекорд» у формі ТОВ просить вважати оплатою за розгляд апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції  про стягнення 241  245,33 грн. пені та 144  996,67 грн. штрафу, а також просить розглядати прохальну частину апеляційної скарги у наступній редакції:
- скасувати рішення господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. у справі № 922/2052/19 в частині стягнення з Фірми «Рекорд» у формі ТОВ на користь ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» пені в сумі 241  245,33 грн. та штрафу в сумі 144  996,67 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог;
- стягнути з ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» на користь Фірми «Рекорд» у формі ТОВ витрати із сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Скаржником зазначено, що станом на момент подання апеляційної скарги постановою держвиконавця в рамках ВП № 59888543 від 23.08.2019 р. накладено арешт на кошти апелянта на виконання ухвали господарського суду Харківської області від 20.08.2019 р., який знято постановою органу ДВС від 11.11.2019 р. на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
У даній заяві відповідач також посилається на те, що на підставі наказу місцевого господарського суду від 11.11.2019 р. відкрито виконавче провадження № 60599416 від 14.11.2019 р., в рамках якого постановою від 19.11.2019 р., що є чинною на теперішній час, накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках банківських установ, в межах суми звернення стягнення – 2  558  371,69 грн. 
Отже, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скаржника на оскаржуване рішення суду в частині вирішення спору щодо пені та штрафу.
У визначений цією ухвалою суду від 10.12.2019 р. строк (з огляду на отримання її копії позивачем 19.12.2019 р.), від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає, що місцевим господарським судом правильно нараховані пеня в сумі 241  245,33 грн. та штраф в сумі 144  996,67 грн.
03.02.2020 р. до початку судового засідання через канцелярію суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання можливості підписання мирової угоди позивачем та подати її до суду для затвердження. До цього клопотання скаржником також додано копії квитанцій про сплату боргу на суму у розмірі 30  000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
До згаданого клопотання відповідачем, крім копій квитанцій, додано підписані в односторонньому порядку мирову угоду у справі № 922/2052/19 та акт звірки взаємних розрахунків. При цьому, жодних доказів на підтвердження погодження позивачем врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди у справі сторонами до матеріалів справи не надано.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 273 ГПК України, судова колегія дійшла висновку відхилити клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Щодо наданих копій квитанцій слід зазначити, що оплати за ними відповідачем здійснювалися у січні-лютому 2020 року, тобто, після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, тому ці оплати можуть свідчити про часткове виконання рішення суду у добровільному порядку на стадії його виконання боржником. 
Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 березня 2018 року між ПрАТ “Вовчанський агрегатний завод”, як продавцем, та Фірмою “Рекорд” у формі ТОВ, як покупцем, укладено договір поставки №В-7/18 ВП, відповідно до умов п. 1.1-1.2 якого продавець зобов`язується виготовити і поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, номенклатура (асортимент), кількість та строк поставки якої зазначається в специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього договору. Агрегати, що постачаються, відносяться до товарів військового призначення, що допущені для цивільного використання та підлягають експортному контролю. Цей товар може бути передано іноземному споживачу (на території України чи поза нею) тільки після отримання відповідного дозволу Державної служби експортного контролю України (ДСЕКУ).
Відповідно до п.2.1-2.3 договору, одиницею виміру продукції, що постачається є штуки. Загальна кількість продукції, що постачається - відповідно до специфікацій. Якість продукції що постачається по цьому договору має відповідати вимогам ТУ та забезпечується продавцем протягом гарантійного терміну експлуатації. Контроль за якістю продукції, що виготовляється, її прийомка здійснюється ВТК та Військовим представником (ВП №155) у продавця відповідно до Інструкцій Держарбітражу П-6, П-7, затвердженими 15.06.1965р., 25.04.1966р., зі змінами та доповненнями та Положенням про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою КМУ від 21.10.2009р. № 1107.
Умовами п. 3.1-3.2 договору сторонами погоджено, що продукція, виготовлена згідно з цим договором, відвантажується покупцеві на умовах FCA м. Вовчанськ “Інкотермс 2010”. Датою поставки продукції вважається дата оформлення видаткової накладної на продукцію. 
Відповідно до п. 4.1-4.3 договору, ціна на продукцію визначається специфікацією, яка є невід`ємною частиною цього договору та залишається незмінною після надходження передоплати на розрахунковий рахунок продавця. 
Ціна на продукцію може бути змінена у зв`язку з можливим ростом цін на комплектуючі, енергоносії, введенням нових державних актів, що впливають на зміну складу витрат на виробництво і реалізацію продукції і узгоджена обома сторонами. 
Сума цього договору визначається як сумарна вартість продукції, поставка якої проводиться згідно зі специфікаціями (додатками) до цього договору.
Пунктом 5.1 договору встановлено, що оплата за продукцію здійснюється покупцем згідно з виставленим продавцем рахунком-фактурою шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Продавець факсом/електронною поштою виставляє рахунок-фактуру на передоплату впродовж трьох днів з моменту підписання сторонами номерної специфікації на постачання продукції. Покупець в платіжному дорученні вказує номер та дату рахунку, за яким здійснюється оплата. 
Відповідно до п. 5.2 договору, оплата за продукцію здійснюється покупцем згідно з виставленим продавцем рахунком-фактурою шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в розмірі 100% передоплати. Покупець проводе оплату рахунку-фактури впродовж 10 днів з моменту його отримання від продавця.
Пунктом 6.1 договору визначено місце передачі продукції - склад продавця. Передача продукції проводиться після оплати покупцем 100% вартості продукції за рахунком на передоплату згідно з п.п.5.2. Моментом оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.
Відповідно до п. 9.2 договору, покупець за порушення термінів оплати, зазначених в п.п.5.2, сплатить продавцю штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,1% від належної суми неоплаченої вчасно за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30-ти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості поставки.
Згідно з п. 12.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2019 р.
Специфікацією №1 від 21.03.2018 сторони погодили кількість, ціну та найменування продукції. Так, позивач зобов`язався поставити Станцію насосну НС74-2 у кількості 8 штук в І кварталі 2018 року на загальну суму 4 118 976,00 грн.
Позивач стверджує, що на виконання вимог п.5.2 договору він виставив відповідачеві рахунок-фактуру №СФ-0000107 від 24.03.2018 на суму 4  118 976,00грн., який того ж дня (24.03.2018 р.) отриманий останнім, проте доказів здійснення такого надсилання позивачем до матеріалів справи не надано.
При цьому, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі відповідач не заперечує та не спростовує факт отримання даного рахунку-фактури саме 24.03.2018 р.
26.03.2018 р. сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №В-7/18 ВП від 21.03.2018, відповідно до якої оплата за продукцію по специфікації № 1 від 21.03.18р. здійснюється покупцем згідно з виставленим продавцем рахунком-фактурою шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця впродовж 120 днів з моменту отримання рахунку-фактури.           
Ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід`ємною частиною договору № В-7/18 ВП від 21.03.2018р., у всьому іншому договір залишається без змін. 
Таким чином, сторонами змінено порядок оплати поставленого товару, передбаченого п. 5.2 договору.
Договір, специфікація та додаткова угода підписані сторонами без зауважень чи заперечень, підписи яких скріплені печатками їхніх підприємств. 
За видатковою накладною № РН-0000129 від 30.03.2018 р. позивач поставив відповідачу товар – Станцію насосну НС74-2 у кількості 8 штук на загальну суму 4  118  976,00 грн. Дана накладна містить посилання на договір, що свідчить про здійснення поставки позивачем товару в площині цих договірних правовідносин.
З наданих позивачем до  матеріалів справи платіжних доручень:
- № 93 від 04.05.2018 р. на суму 300  000,00 грн.;
- № 94 від 05.05.2018 р. на суму 300  000,00 грн.;
- № 69 від 10.05.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 70 від 16.05.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 71 від 22.05.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 72 від 30.05.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 73 від 31.05.2018 р. на суму 135  980,00 грн.;
- № 74 від 15.06.2018 р. на суму 111  615,00 грн.;
- № 83 від 25.06.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 73 від 27.06.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 72 від 27.06.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 78 від 24.07.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 87 від 27.07.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 115 від 04.09.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 119 від 13.09.2018 р. на суму 100  000,00 грн.;
- № 87 від 01.11.2018 р. на суму 50  000,00 грн.;
- № 89 від 07.11.2018 р. на суму 50  000,00 грн.;
- № 105 від 20.11.2018 р. на суму 50  000,00 грн.;
- № 160 від 26.03.2019 р. на суму 50  000,00 грн.
вбачається, що відповідач частково розрахувався за отриманий від позивача товар, посилаючись в призначенні платежу на видаткову накладну, а не на рахунок-фактуру.
Позивач також стверджує, що звертався до відповідача з претензією № 806/1-1098 від 31.08.2018 р., якою повідомив відповідача про порушення строків оплати за договором на суму 2  371  381,00 грн. на 41 день та про пред`явлення штрафних санкцій згідно з п. 9.2 договору. 
Доказів надсилання претензії матеріали справи не містять, проте відповідач погоджується з фактом її отримання.
Крім того, сторонами підписаний акт звірки взаємних розрахунків та документів станом на 31.03.2019 р., згідно з яким Фірма «Рекорд» у формі ТОВ має заборгованість перед ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» на суму 1  971  381,00 грн.
Посилаючись на те, що строк оплати за договором закінчувався 24.07.2018 р. (120 днів від дня отримання відповідачем рахунка-фактури), позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач отримав від позивача продукцію на суму 4  118  976,00 грн., а вищепереліченими платіжними дорученнями сплатив лише 2  147  595,00 грн., внаслідок чого товар в сумі 1  971  381,00 грн. залишився неоплаченим відповідачем.
Оскільки умовами додаткової угоди № 1 від 26.03.2018 р. до договору не обумовлювався обов`язок позивача надсилати відповідачеві інший рахунок-фактуру внаслідок зміни порядку оплати товару, що постачається, тому судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оплата товару, поставленого за специфікацією № 1 від 21.03.2018 р. повинна бути здійснена відповідачем протягом 120 днів після отримання рахунку-фактури № СФ-0000107 від 24.03.2018 р.
Як зазначено вище, відповідач не заперечує факт отримання рахунка-фактури того ж дня – 24.03.2018 р., відтак останнім днем 120-денного строку є 22.07.2018 р. У зв`язку з тим, що останній день строку припадає на вихідний день (неділю), тому враховуючи вимоги ч. 5 ст. 254 ЦК України відповідач мав сплатити решту коштів за отриманий товар до 23.07.2018 р. включно, а з 24.07.2018 р. має місце прострочення оплати.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем до заперечень на заяву про забезпечення позову від 13.08.2019 р. додано копії наступних платіжних доручень:
- № 8 від 20.06.2019 р. на суму 15  000,00 грн., а також
- № 24 від 06.08.2019 р. на суму 15  000,00 грн.;
- № 354 від 14.08.2019 р. на суму 36  381,00 грн., які свідчать про сплату частини боргу у добровільному порядку після звернення позивача з цим позовом до суду та відкриття провадження у справі.
Доказів сплати заборгованості в сумі 1  905  000,00 грн. відповідачем місцевому господарському суду не надано, тому господарський суд Харківської області на законних підставах стягнув з Фірми «Рекорд» у формі ТОВ на користь ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» борг в сумі 1  905  000,00 грн., а в частині стягнення боргу в сумі 66  381,00 грн. провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. 
Відповідачем рішення суду в цій частині в апеляційній скарзі не оскаржується.
Проте, судова колегія звертає увагу на те, що згідно з відбитком штемпелю на поштовому конверті позовну заяву № 836/58-юр від 26.06.2019 р. за допомогою підприємства зв`язку відправлено до суду 27.06.2019 р. Таким чином, 27.06.2019 р. є днем звернення позивача з даним позовом до суду.
У позовній заяві позивачем в оплату поставленої ним продукції враховані платежі позивача з 04.05.2018 р. по 26.03.2019 р. всього на загальну суму 2  147  595,00 грн.
Таким чином, платіжним дорученням № 8 від 20.06.2019 р. відповідачем сплачено 15  000,00 грн. до звернення позивача з позовом до суду, що є підставою для відмови в цій частині позовних вимог, а не для закриття провадження у справі.
У розумінні приписів ст. 277 ГПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині закриття провадження у справі відносно основного боргу в сумі 15  000,00 грн. з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.
З огляду на вимоги відповідача, викладені у згаданій заяві про усунення недоліків апеляційної скарги, підставою апеляційного оскарження рішення суду є непогодження Фірми «Рекорд» у формі ТОВ зі стягненням пені та штрафу, нарахованих позивачем за прострочення оплати товару.
Незважаючи на те, що у тексті позовної заяви позивачем правильно враховано, що товар мав був оплачений відповідачем у повному обсязі до 24.07.2018 р., проте при розрахунку пені позивач першим днем прострочення визначив 28.07.2018 р. та розрахував пеню на підставі п. 9.2 договору у розмірі 0,1 % від простроченої суми за кожний період окремо, враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати.
Отже, позивачем заявлено до стягнення пеню:
- в сумі 90  112,48 грн. за період з 28.07.2018 р. по 03.09.2018 р. на суму боргу в розмірі 2  371  381,00 грн.;
- в сумі 18  171,05 грн. за період з 05.09.2018 р. по 12.09.2018 р. на суму боргу в розмірі 2  271  381,00 грн.;
- в сумі 104  226,28 грн. за період з 14.09.2018 р. по 31.10.2018 р. на суму боргу в розмірі 2  171  381,00 грн.;
- в сумі 10  606,90 грн. за період з 02.11.2018 р. по 06.11.2018 р. на суму боргу в розмірі 2  121  381,00 грн.;
- в сумі 24  856,57 грн. за період з 08.11.2018 р. по 19.11.2018 р. на суму боргу в розмірі 2  071  381,00 грн.
Крім того, до розрахунку пені позивачем включено нарахування у розмірі 7 % від 2  071  381,00 грн. без визначення періоду прострочення, що становить 144  996,67 грн. Дане нарахування розцінене судом першої інстанції як штраф, незважаючи на те, що цю суму включено до таблиці із розрахунком пені, та з урахуванням 144  996,67 грн. позивачем визначено загальний розмір пені, заявленої до стягнення, в сумі 392  969,95 грн.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Приписами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором. 
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі   визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань.
За приписами  п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки  є  грошова  сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.    
Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції  застосовуються  в розмірі,  передбаченому договором. 
Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір   пені,  передбачений  статтею  1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної  облікової  ставки   Національного   банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З огляду на доведений позивачем факт прострочення відповідачем оплати товару, а також перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з Фірми «Рекорд» у форм ТОВ на користь ПрАТ «Вовчанський агрегатний завод» пені в сумі 241  245,33 грн. є правомірним.
Посилання скаржника на те, що умови п. 9.2 договору можуть застосовуватися нерозривно з умовами п. 5.2 договору та передбачають відповідальність за прострочення передоплати відхиляються за недоведеністю, оскільки додатковою угодою № 1 від 26.03.2018 р. до договору змінено виключно порядок оплати за специфікацією №1 від 21.03.2018 р., а інші умови договору сторонами залишено без змін.
Таким чином, пунктом 9.2 договору сторонами передбачена відповідальність покупця за прострочення оплати товару, а даною додатковою угодою визначено строк такої оплати,  відтак доводи апеляційної скарги ґрунтуються на довільному тлумаченні відповідачем умов договору та спростовуються матеріалами справи.
Щодо вимог скаржника про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення штрафу в сумі 144  996,67 грн. та прийняття рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог з огляду на ненастання строку оплати з вини позивача та ін., враховується наступне.
Звертаючись до господарського суду Харківської області з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача борг в сумі 1  971  381,00 грн. та пеню в сумі 392  969,95 грн. Таким чином, ціна позову складає 2 364 350,95 грн., за що позивачем платіжним дорученням № 36 від 26.06.2019 р. сплачено судовий збір у сумі 35  465,27 грн., що становить 1,5 % від ціни позову.
При цьому, у розрахунку пені (як у первісно поданій позовній заяві, так і в уточненій) позивачем розраховано 7 % від заборгованості в розмірі 2  071  381,00 грн. – 144  996,67 грн., які стягнуті місцевим господарським судом з відповідача як штраф.
Проте, ні сама позовна заява, ні уточнена, надана з відповідним клопотанням, за наслідком розгляду якого судом першої інстанції 23.09.2019 р. постановлено протокольну ухвалу про його задоволення, не містять позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафу в сумі 144  996,67 грн., судовий збір позивачем за цю позовну вимогу окремо не сплачувався.
Інших уточнень, зміни або доповнення позовних вимог позивачем з відповідною доплатою судового збору та з дотриманням вимог процесуального законодавства матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.
Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов`язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.
Викладені обставини свідчать про те, що позивачем помилково ототожнюються поняття пені та штрафу, а з розрахунку позовних вимог вбачається, що суму у розмірі 144  996,67 грн. позивачем віднесено до вимог про стягнення пені у розмірі 7 % від простроченої оплати. Цю суму включено до загального розміру пені, та саме таку позовну вимогу заявлено позивачем. Отже, позовна заява (як первісно подана, так і уточнена) не містить окремої вимоги щодо стягнення штрафу, який передбачений умовами договору, внаслідок чого у стягненні 144  996,67 грн. саме як пені слід відмовити за необґрунтованістю нарахування.
Отже, рішенням суду безпідставно за власною ініціативою із загального розміру пені, заявленої до стягнення, виокремлено та розцінено як штраф 144 996,67 грн., за результатом чого стягнуто з відповідача штраф в сумі 144  996,67 грн., який не був заявлений, що є підставою для скасування рішення господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. в цій частині за мотивами, викладеними у даній постанові суду апеляційної інстанції.
Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що у письмових поясненнях відповідача (т. 2, а.с.33-36) заявлено вимогу про застосування позовної давності, що також не було враховано та розглянуто судом першої інстанції.
Посилаючись на п. 2 ст. 258 ЦК України та п. 6 ст. 232 ГК України відповідач просив у разі прийняття рішення про задоволення позовних вимог застосувати до вимог позивача про стягнення штрафних санкцій (пені) позовну давність.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 256, ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Проте, частиною першою  статті 258 Цивільного кодексу України  визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК України), а  частиною п`ятою  статті 261 Цивільного кодексу України  передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою    у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Позовну заяву надіслано позивачем до суду 27.06.2019 р., що підтверджується відбитком календарного штемпелю на поштовому конверті, тому позовну давність в частині пені не пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні згаданого клопотання відповідача.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає частковому скасуванню в частині закриття провадження у справі щодо основного боргу в сумі 15 000,00 грн. та в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в сумі 144  996,67 грн., а також судового збору в сумі 1  404,24 грн. з прийняттям нового рішення в цих частинах за мотивами, викладеними у цій постанові Східного апеляційного господарського суду, відтак апеляційна скарга залишається без задоволення.  
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за позовом покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за апеляційною скаргою – на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фірми «Рекорд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на рішення господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. у справі № 922/2052/19 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 09.10.2019 р. у справі № 922/2052/19 скасувати частково та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Фірми «Рекорд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (61125, пр.Гагаріна, б. 181, офіс 605 А, м. Харків, код ЄДРПОУ 21200826) на користь Приватного акціонерного товариства «Вовчанський агрегатний завод» (62504, вул. Пушкіна, 2, м. Вовчанськ, Харківська область, код ЄДРПОУ 14309847) основний борг в сумі 1  905  000,00 грн., пеню в сумі 241  245,33 грн. та судовий збір за позовом в сумі 32  964,39 грн.
У задоволенні позову в частині стягнення основного боргу в сумі 15  000,00 грн., пені в сумі 151  724,62 грн. відмовити.
Закрити провадження у справі в частині позову про стягнення основного боргу в сумі 51  381,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 05.02.2020 р.

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           Д.О. Попков  

Суддя                                                                                           О.В. Стойка