КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №368/849/19                                                                         Головуючий у І інстанції Іванюта Т.Є.
Провадження №22-ц/824/976/2020                                                   Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 29 липня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання особи за відповідною адресою, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області,
ВСТАНОВИЛА:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою посилаючись на те, що він постійно проживав в м. Кагарлик Київської області з дня народження та по даний час. В тому числі з 1986 року по 01 січня 1993 року також проживав та працював в м.Кагарлик.
У зв`язку з тим, що він постійно проживав та працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що станом на 01 січня 1993 року становить не менше чотирьох років,   йому було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_1 від 24 квітня 1996 року (категорія 4).
З досягненням 55 років заявник звернувся до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області з метою призначення пенсії згідно ст. 55 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, листом Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області №61/ц-02/05 від 10 квітня 2019 року у призначенні пенсії у зв`язку зі зменшенням пенсійного віку йому було відмовлено.
На підставі викладеного, заявник просив суд першої інстанції встановити факт постійного проживання та роботи в м. Кагарлик Київської області, тобто на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 29 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено та встановлено факти постійного проживання ОСОБА_1 в м. Кагарлик Київської області, тобто на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01 січня 1993 року, тобто з 1986 року по 01 січня 1993 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на показах двох свідків, які підтвердили, що заявник під час навчання щодня приїздив додому, де проживали його батьки, разом з тим ця обставина не підтверджується будь-якими іншими письмовими доказами.
При цьому в матеріалах справи містяться докази, які спростовують ту обставину, що заявник протягом чотирьох років проживав в зоні посиленого радіоекологічного контролю, зокрема згідно паспортних даних заявника зареєстроване місце проживання останнього в АДРЕСА_1 було лише з 28 червня 1996 року.
Відповідно до копії трудової книжки заявника вбачається, що останній працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 01 серпня 1990 року по 31 грудня 1992 року, тобто лише два роки та п`ять місяців замість необхідних чотирьох.
Згідно з довідкою Національного транспортного університету №1214/01 від 19 червня 2019 року заявник з 21 серпня 1985 року по 25 червня 1990 року навчався на денній формі навчання у Київському автомобільно-дорожньому інституті, що попри покази свідків унеможливлює його постійне проживання в цей період на території зони посиленого радіоекологічного контролю.
            На підставі викладеного в апеляційній скарзі, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області апеляційну скаргу підтримав.
Заявник та представник заявника заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. ОСОБА_1 пояснив, що він дійсно навчався у Київському  автомобільно-дорожньому  інституті на денній формі навчання і був зарестрований у  студентському гуртожитку. При цьому обов`язковість  реєстрації пояснив тим, що він був військовозобов`язаним, в інституті була  військова кафедра і  реєстрація  в гуртожитку була обов`язковою умовою. При цьому він мав можливість  майже кожного дня  після занять  повертатись до дому в м.Кагарлик. Зазначав, що   час в дорозі займав півтори години, а тому у нього не виникало складнощів  кожного дня їздити на заняття до інституту. Вважає, що суд першої інстанції   повно і всебічно встановив обставини справи і прийшов до правильних висновків про  наявність достатніх доказів для встановлення факту його проживання в м.Кагарлик не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 року.
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з урахуванням наступних підстав.
            Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав в м. Кагарлик Київської області з дня народження та по даний час. В тому числі з 1986 року по 01 січня 1993 року заявник також проживав в м.Кагарлик.
ОСОБА_1 було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_1 від 24 квітня 1996 року (категорія 4).
По досягненню 55 років, ОСОБА_1 17 травня 2019 року звернувся до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області з метою призначення йому пенсії згідно ст. 55 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку.
Листом Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області №61/ц-02/05 від 10 квітня 2019 року у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку заявнику було відмовлено.
Постійним місцем проживання заявника з дня народження по даний час є м. Кагарлик Київської області, що підтверджується копією паспорта, листом Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області, трудовою книжкою, чорнобильським посвідченням, свідоцтвом про шлюб, актом депутата міської ради від 11 червня 2019 року.
Задовольняючи заяву про встановлення факту проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіоекологічного контролю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 1986 року по 01 січня 1993 року постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального законодавства, а тому не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого. 
            Відповідно до ст.4  ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
         Згідно зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
При цьому вирішуючи питання про встановлення факту, що має юридичне значення, суди повинні враховувати роз`яснення Верховного Суду України, що викладені в Постанові Пленуму «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року.
Так, пунктом 1 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, судом було встановлено факт проживання заявника на території зони посиленого радіоекологічного контролю лише на підставі показів свідків. Так в  своєму рішенні суд наводить показання цих свідків, які пояснили, що заявник під час навчання в м.Київ постійно проживав в м.Кагарлик. При цьому  із рішення суду не вбачається,  що суд з`ясував у свідків   в яких конкретно роках відбувались ці події,   хоча ці обставини є необхідними для встановлення певного факту, який відбувався в певний період, а також  суд не навів у рішенні своїх міркувань щодо впевненості суду у достовірності цих показань і можливості  свідків пам`ятати події, які відбувались більше тридцяти років тому.
Будь-які інші докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю в матеріалах справи відсутні.
Разом із тим, апелянт, який не був присутнім в судовому засіданні   в суді першої інстанції, надав до апеляційної скарги докази того, що заявник  був прописаний в м.Кагарлику лише до вересня 1985 року. В 1985 році був зарахований на перший курс денної форми навчання Київського автомобільно-дорожнього  інституту і відрахований зі складу студентів  у 1990 році.  Прописку з 1985  по 1990 рік за місцем навчання у гуртожитку підтвердив також заявник.
Відповідно до  п.22 Положення про паспорту систему, затвердженого Постановою  Ради міністрів  СРСР від 28  серпня 1974 року № 677, яке діяло станом на 1985-1990 рік громадяни  прописувались за місцем проживання за паспортами. Обов`язковою була  виписка з постійного місця проживання і прописка в іншому місці у випадку  виїзду з місця проживання більше ніж на півтора місяці. Таким чином діючим на той час законодавством, місце проживання   підтверджувалось пропискою.
 Виходячи з наведеного,  допустимими доказами в даній справі  є саме докази наявності чи відсутності  прописки заявника  в м. Кагарлик.  При відсутності доказів прописки громадянина в зоні посиленого радіологічного контролю, він може доводити ці обставини іншими доказами, які у своїй сукупності доводили б факти, які заявник просить встановити. 
 При цьому суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.   Жодне судове рішення не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків, які не підкріплені іншими належними і допустимими доказами. Судова колегія вважає, що показання свідків, які наведені у судовому рішенні беззаперечно не доводять того факту, що ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року проживав в м.Кагарлик не менше 4 років.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у справі.
Таким чином, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судовий збір у розмірі 576 грн. 30 коп., який було сплачено за звернення до суду з апеляційною скаргою.
Керуючись  ст.ст. 141, 263, 315, 319, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 29 липня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання особи за відповідною адресою, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання особи за відповідною адресою, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судовий збір у розмірі 576 грн. 30 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено  27 лютого 2020 року.

Реквізити сторін:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, зареєстроване місце знаходження: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40, код ЄДРПОУ 22933548.

 
Суддя-доповідач

Судді: