Справа № 347/409/19 
Провадження № 22-ц/4808/224/20 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк  М. І. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,
за участю секретаря:                        Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 05 грудня 2019 року в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Малорожинської сільської ради, приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Кабина Андрія Романовича про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності на житловий будинок,
встановив :
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , Малорожинської сільської ради, приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу про скасування свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позов обгрунтовано тим, що в січні 2010 року померли його батьки, внаслідок чого відкрилась спадщина на все належне їм майно, в тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 . На момент відкриття спадщини він та його син ОСОБА_2 були зареєстровані у цьому будинку. В подальшому в будинку стала проживати дружина останнього ОСОБА_3 з дітьми. Інший син, відповідач у справі, хоча і був зареєстрований в спірному будинку, на момент смерті спадкодавців проживав в господарстві своєї дружини.
Після смерті батьків він виїхав з села на заробітки, а з 2014 року бере участь в антитерористичній операції на сході України. Перебуваючи там довідався, що відповідачу 03.10.2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом померлого діда ОСОБА_2 , яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вищезазначеною адресою. Також зареєстровано право власності на це майно в Державному реєстрі. 
Вказує, що він єдиний спадкоємець першої черги за законом померлих батьків, тоді як син відноситься до п`ятої черги спадкування. При цьому черговість спадкування не змінювалась. Вважає, що нотаріусом неповно зібрані документи стосовно кола спадкоємців, оскільки Малорожинською сільською радою надано неправдиву інформацію з цього приводу. Зокрема, довідка сільської ради про те, що ОСОБА_1 з 1984 року був зареєстрований в господарстві діда не підтверджує факту проживання його з останнім на момент відкриття спадщини. Крім того, в ній не зазначено про існування інших спадкоємців. Таким чином, нотаріус, видаючи свідоцтво про право на спадщину, діяв незаконно.
Рішенням Косівського районного суду від 05.12.2019 року позов задоволено. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 03.10.2018 року, посвідчене приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин А.Р. та зареєстроване в реєстрі за №1448. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43356642 від 04.10.2018 року приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Кабина А.Р. про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на вказане домоволодіння.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при оформленні спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом враховано довідку Малорожинської сільської ради №538 від 03.09.2018 року, згідно якої відповідач зареєстрований в будинку спадкодавця ОСОБА_2 з 1984 року і як онук померлого є його спадкоємцем. Разом з тим в довідці не зазначено відомості про позивача як спадкоємця першої черги за законом та чи проживав він фактично в спадковому будинку на момент відкриття спадщини, тобто чи вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном. Аналогічно як і не вказано щодо іншого онука спадкодавця, дружина якого та двоє малолітніх дітей проживають в спірному будинку. Зазначення в цій довідці неправдивих відомостей послужило підставою для незаконного отримання ОСОБА_1 оскаржуваного свідоцтва та здійснення реєстрації права власності.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Вважає недоведеними висновки суду про те, що батько ОСОБА_1 та брат ОСОБА_4 на час відкриття спадщини постійно проживали з спадкодавцем. Так, на день відкриття спадщини позивач не був зареєстрований за місцем постійного проживання своїх батьків, а проживає фактично з сім`єю в Чернівецькій області. Вказане підтверджується записами погосподарської книги, оглянутої в судовому засіданні, та визнано ним при розгляді справи. Натомість, оскільки батько у передбачений законом шестимісячний строк без поважних причин не звернувся з заявою про прийняття спадщини, тому втратив право на спадкове майно. Не звертався до нотаріуса про прийняття спадщини також інший син позивача ОСОБА_4 , а його дружина не є спадкоємцем померлого. 
На думку апелянта, посилання суду на перебування позивача з 2014 року в зоні АТО не має жодного правового значення для вирішення справи, оскільки спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .
А отже оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом та реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав відповідають вимогам чинного законодавства та не порушують жодних прав позивача. При цьому посилання щодо надання нотаріусу неправдивої та недостовірної інформації з цього приводу є безпідставним і не підтверджується належними доказами. Він з народження зареєстрований в господарстві діда та баби, фактично проживав з ними після свого одруження, а тому вважається таким, що прийняв спадщину.
Крім того, судом допущено порушення норм процесуального права. Зокрема, встановивши, що позивач у визначеному законом порядку не звертався із заявою до нотаріуса по видачу йому свідоцтва про право на спадщину та не отримував з цього приводу відмови, суд повинен був відмовити у відкритті провадження в даній справі.
Посилаючись на зазначені обставини, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Також постановити окрему ухвалу з приводу допущених судом першої інстанції порушень законодавства.
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.
       В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали, а представник Малорожинської сільської ради - сільський голова Воротняк Г.І. та приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Кабин А. Р. – визнали, з наведених у ній мотивів.
Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обгрунтованість висновків суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом рішення не відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_2 , а 31.01.2010 року - мати позивача ОСОБА_8 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (а.с. 15-16). Внаслідок цього відкрилась спадщина на належне їм на праві власності майно.
Згідно довідки №538 від 03.09.2018 року Малорожинської сільської ради ОСОБА_2 з 1965 року по день смерті постійно проживав в житловому будинку в АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку з 1984 року зареєстрований спадкоємець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , – його онук. Суспільна група господарства – робітники. Заповіт від імені ОСОБА_2 в Малорожинській сільській раді не посвідчувався (а.с. 19).
03.10.2018 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабином А.Р. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_2 на онука ОСОБА_1 Спадщина, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , та належить спадкодавцю на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданої приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу 03.10.2018 року Кабин А.Р. за № 140095928. Житловий будинок житловою площею 37,7 кв.м. загальною площею 68,2 кв.м, позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: сарай Б, хлів В, шопа Г, дворова вбиральня Д (а.с. 17).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності видно, що 04.10.2018 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабином А.Р. внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_1 цього об`єкта нерухомості (а.с. 18).
Як вбачається з технічного паспорта від 05.06.2008 року житловий будинок 1965 року забудови, загальною площею 65,4 кв.м. До господарства також відносяться стайня, обороги, убиральня (а.с. 20-22).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Однією з умовою розгляду спору, що виник на підставі звернення до суду особи, яка вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої права, є доведеність порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.
Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Згідно статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 покликався на те, що свідоцтво про право на спадщину є незаконним, оскільки його син - відповідач у справі не проживав з дідом на час смерті останнього та не є його спадкоємцем. Натомість саме він, позивач, є спадкоємцем першої черги по закону, проживав з батьками на час відкриття спадщини, тому прийняв спадщину, також у встановленому законом порядку від неї не відмовлявся.
Як вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с. 14) позивач є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та відповідно до статті 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Однак, після смерті батьків він до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку не звертався.
За змістом акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04.02.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично там не проживає. Цей будинок знаходиться на його земельній ділянці площею 0,66 га, повністю не добудований (а.с. 23-24). Місце реєстрації – село Малий Рожин( без вказівки конкретної адреси) з 26 квітня 2002 року значиться і в його паспорті (а.с. 9,10).
        Згідно даних паспорта відповідача ОСОБА_1 , оглянутого в судовому засіданні та копію якого долучено до матеріалів справи, такий з 06.10.2000 року зареєстрований в с. Малий Рожин Косівського району. При цьому також не відображено конкретну адресу цієї реєстрації.
З пояснень в судовому засіданні апеляційного суду представника відповідача - голови Малорожинської сільської ради Воротняк Г.І. встановлено, що раніше при реєстрації місця проживання адреси будинків (вулиці та номери) в селі не вказувались. В подальшому адреса спадкового майна та місце проживання відповідача- онука померлого, відображена з врахуванням місцезнаходження - присілок Центр та номера господарства 324 в погосподарській книзі сільської ради станом на 2010 рік - час відкриття спадщини.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги на предмет законності та обгрунтованості ухваленого в справі рішення апеляційним судом оглядалися погосподарські книги Малорожинської сільської ради за 1991- 2010 роки. Копії цих виписок долучені до матеріалів справи.
Так, згідно даних погосподарської книги № 7 за 1991-1995 роки господарство №290 відносилось до суспільної групи робітничий двір, головою двору був ОСОБА_2 (спадкодавець), ІНФОРМАЦІЯ_5 . В господарстві також проживали його дружина ОСОБА_8 , син ОСОБА_1 1960 р.н. (позивач у справі), невістка ОСОБА_9 , онуки ОСОБА_1 (відповідач) та ОСОБА_4 . У 1993 році позивач з сім`єю вибули у господарство, особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.43-44). Відповідні записи щодо голови двору ОСОБА_1 , членів його сім`ї та дата реєстрації містяться в цій же погосподарській справі під особовим рахунком № 442 (а. 25-26).
Погосподарською книгою №13 за 2001-2005 роки підтверджується, що згідно рішення виконкому сільської ради від 28.08.2005 року відповідач вибув з господарства батька – погосподарський № 334 у господарство під № 333 (а.62-63). А отже, з цього часу проживає у вказаному господарстві, що також вбачається з даних цієї погосподарської книги, особовий рахунок № НОМЕР_2 (а.60-61). 
З погосподарських книг № 13,14 Малорожинської сільської ради за 2006-2010 роки встановлено, що саме відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав в господарстві № НОМЕР_3 з спадкодавцями на час відкриття спадщини(а.58-59).
Натомість його батько, позивач у справі, значиться таким, що проживає станом на час смерті своїх батьків у іншому господарстві, особовий рахунок № НОМЕР_4 (а.60-61).
Наведену обставину підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_7 , вказавши, що його довіритель зареєстровний саме в господарстві АДРЕСА_2 . Проте на час смерті батьків і до цього часу фактично проживає з дружиною в с. Розтоки Путильського району Чернівецької області.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В силу вимог частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 Кодексу).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
З аналізу цих норм права можна дійти висновку, що прийняття спадщини є особистісним правом особи, яке вона реалізує шляхом вчинення одностороннього правочину у вигляді звернення з відповідною заявою, який здійснюється за певних умов і тягне за собою певні юридичні наслідки.
Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
За змістом статті 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що діяв на час відкриття спадщини) реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, свідоцтво  про  право на спадщину видається спадкоємцям,  що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву  нотаріусу про прийняття спадщини.
Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть  бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини;  реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Пунктами 3.21, 3.22, 4.11 Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5( що діяв на час звернення відповідача до приватного нотаріуса про оформлення спадщини), передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї; у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.
Здійснюючи оформлення спадщини, приватний нотаріус керувався відповідними положеннями законодавства та встановив коло спадкоємців, які прийняли спадщину на підставі даних органу місцевого самоврядування. Як з`ясовано при розгляді справи апеляційним судом довідка №538 від 03.09.2016 року Малорожинської сільської ради, що визначала ОСОБА_1 , як єдиного спадкоємця, що прийняв спадщину, є достовірною, інформація в ній відповідає записам погосподарських книг села за 2005- 2010 роки. 
Згідно із положеннями статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Зважаючи на встановлені обставини та вищезазначені положення чинного законодавства колегія суддів приходить висновку про недоведеність факту прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини батьків, оскільки він на момент їх смерті не був зареєстрований та не проживав у господарстві спадкодавців, також у встановлений законом шестимісячний строк не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття такої спадщини. При цьому не заявляв вимоги ні про визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, ні про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Сам лише по собі той факт, що він як син померлих батьків є спадкоємцем першої черги за законом, не може слугувати підставою для задоволення позову з огляду на те, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування, в тому числі у разі неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини.
Аналогічно не мають правового значення для вирішення справи посилання позивача на те, що в спадковому домоволодінні зареєстрований інший його син ОСОБА_4 з сім`єю. Останній не є стороною у даному спорі, з метою захисту будь-яких своїх прав з окремими позовними вимогами до суду не звертався, на представництво таких інтересів батька ОСОБА_1 не уповноважував. Крім того, його дружина ОСОБА_3 не входить до кола спадкоємців.
Надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги, що нотаріус діяв в межах визначених законом повноважень, а позивачем не доведено порушення його спадкових прав, колегія суддів дійшла перконання про відсутність правових підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації за відповідачем ОСОБА_1 права власності на житловий будинок. 
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, вважаючи їх встановленими, при цьому не вірно застосував норми матеріального права, оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на грубі порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, також просив постановити окрему ухвалу.
Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини 8, 10 статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
Тобто, правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
Вимоги апелянта про постановлення окремої ухвали не підлягають задоволенню, оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Відповідно правом, а не обов`язком суду вищої інстанції. При цьому скасування судового рішення не є безумовною підставою для постановлення окремої ухвали.
Натомість, таких достатніх підстав для судового реагування Моканюком І ОСОБА_10 І ОСОБА_10 не наведено. 
З огляду на це апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6).
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, постановлення рішення на користь апелянта ОСОБА_1 , понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Косівського районного суду від 05 грудня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Малорожинської сільської ради, приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Кабина Андрія Романовича про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності на житловий будинок відмовити.
Компенсувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати в розмірі 1152,60 грн, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

       Головуючий                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.О. Томин 
                                                                               Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2020 року