П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/9368/19                Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Горовенко Анна Василівна  
Суддя-доповідач -  Охрімчук І.Г.   
21 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Охрімчук І.Г. 
суддів:  Капустинського М.М.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Михайленко К.Т.,
представника відповідача 
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року  (повний текст рішення складено 18.10.2019 року, м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, в якому просить:
-визнати протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби -  31.08.2018;
- зобов"язати Генеральний штаб Збройних Сил України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій? за 2015 рік, 2016, рік, 2017 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби -  31.08.2018.
Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу – 31.08.2018, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої  Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. У зв`язку з настанням особливого періоду він не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати. Натомість Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, за минулі роки.
Таким чином, внаслідок дій відповідача, позивачем не використано право на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Згідно з ухвалою суду першої інстанції від 16.07.2019 зупинено провадження у адміністративній справі №240/9368/19 до набрання чинності рішення Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18.

Відповідач надіслав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву (вх.№18530/19), в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. Позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки частиною 19 статті  10-1  Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки. Водночас, зазначає, що відповідно до Закону України "Про відпустки" та Закону України "Про статус ветеранів  війни, гарантії їх соціального захисту" не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки  учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, тому невикористана у поточному році відпустка на наступний рік не переноситься.

Ухвали суду першої інстанції від 18.09.2019 провадження у справі №240/9368/19 поновлено, розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Генерального штабу Збройних Сил України (пр-т Повітрофлотський, буд.6, м.Київ, 03168, код ЄДРПОУ 22991050) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - задоволено.
Визнано протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби -   31.08.2018.
Зобов"язано Генеральний штаб Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.08.2018.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією на території України особливого періоду, додаткові відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік - не надаються з березня 2014 року і по даний час. Крім того, вказав, що відповідно до Закону України "Про відпустки" та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, тому невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Таким чином, на думку відповідача, правових підстав для виплати ОСОБА_1 грошової компетенції за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 років немає, а відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Сьомго апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 26.12.2019 року призначено до апеляційного розгляду.
Позивач, правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, інших заяв чи клопотань суду теж не надав.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив  військову службу в Збройних Силах України на посаді старшого офіцера відділу безпеки операцій управління стратегічного планування застосування Головного оперативного управління.  На підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 27.08.2018 №538 полковника ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника Генерального штабу - Головного командувача Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31.08.2018 №166, звільнено з військової служби за підпунктом “й”  пункту 2 частини 5  статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та  з 31 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу (а.с. 12, 13). Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 14.02.2005, ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (а.с.4).
25 травня 2019 року позивач звернувся із заявою на ім`я начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України із проханням нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
За результатами розгляду вказаної заяви позивача фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України листом від 24.06.2019 за №305/1136 повідомило позивачу, що право на отримання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій ставиться в залежності від дії “особливого періоду”. Зазначений “особливий період” розпочався з березня 2014 року, з моменту оприлюднення Указу Президента України “Про часткову мобілізацію” від 17.03.2014 №303/2014 і триває на даний час.
Окрім того, зазначено, що відповідно до Закону України "Про відпустки" та Закону України "Про статус ветеранів  війни, гарантії їх соціального захисту" не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки  учасникам бойових дій, тому невикористана у поточному році відпустка на наступний рік не переноситься (а.с.16).
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючі позовні вимоги щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2018 рік, суд першої інстанції дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої  статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із пунктом 12  ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту”  від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».
Пунктом 12 ст. 12 Закону № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У свою чергу, згідно абз. 3 п.14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, які звільняються за станом здоров`я у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Статтею 4 Закону України “Про відпустки” від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до  Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо  Законом України “Про відпустки” або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18  статті 10-1 Закону №2011-ХІІ  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Між тим, визначення поняття особливого періоду наведене у  законах України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”  від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та   “Про оборону України”  від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
Статтею 1 Закону №3543-XII закріплено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Разом з тим, стаття 1 Закону №1932-XII  визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в  статті 1 Закону №3543-XII  надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом №2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
З даного приводу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 зазначила: «… в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР „Про відпуски"».
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що в особливий період та/або під час дії воєнного стану військовослужбовці не мають права на отримання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в тому числі, не мають права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону №3551-ХІІ. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Частиною 1 та 2   ст.77   КАС України   встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС не доведено правомірність своїх дій щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2018 рік, а позивачем наведено законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, тому його позовні вимоги  підлягали  задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та ухвалив рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги   - відсутні.     
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  22 січня 2020 року.

Головуючий	 	 	Охрімчук І.Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Смілянець Е. С.