ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/30/18                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 лютого 2020 року                                                                             м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                                       Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                            Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.
позивач: не з`явилась;
представника відповідача 1: Шопіна Ю.О.;
представника відповідача 2: Дюби О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м.Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, 

   В С Т А Н О В И В :
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі-Відповідач 1), Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі - Відповідач 2) про:
-          визнання протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №2356 о/с по особовому складу в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;
-          поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що її було незаконно звільнено з займаної посади під час перебування в оплачуваній відпустці для догляду за дитиною по досягнення нею 3-річного віку. Відповідачем 1 не враховано, що позивач ні в усній, ні в письмовій формі не відмовлялась від проходження служби в поліції, а також не попереджалась про неможливість бути прийнятим на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського. Також, позивачу не було надано перелік вакантних посад, які б він міг зайняти та оскаржуваним наказом порушено його право, як жінки, що має дітей.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2019 р. позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №2356 о/с по особовому складу в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року. Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року звернуто до негайного виконання.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем 1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки не враховано, що зобов`язання МВС України поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ України та працевлаштувати на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції неможливо виконати, оскільки наказом МВС України від 06.11.2015 р. № 1389 «Про затвердження структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» відповідно до Закону України «Про Центральні органи виконавчої влади» затверджено Структуру апарату МВС України, а в Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців.
Апелянт зазначає, що позивач не проходила державну службу, а тому не може бути автоматично призначена на посаду державного службовця, оскільки процедура прийняття на державну службу регулюється Законом України «Про державну службу» та передбачає низку спеціальних заходів - проходження спеціальної перевірки, стажування, конкурсу тощо. Позивача також неможливо поновити на посаді, оскільки 06.11.2015 р. прийнято рішення про повну ліквідацію органів внутрішніх справ України.
Позивачем, відповідачем 2 відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомила. Клопотання про відкладення розгляду справи чи заяви про розгляд справи без її участі до суду не надходило.
В судовому засіданні суд поставив на обговорення питання щодо можливості розгляду справи без її участі. Представники відповідачів не заперечувати проти розгляду справи без участі позивача.
Зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку позивача, порадившись на місці, колегія суддів ухвалила подальший розгляд справи здійснювати без участі позивача. 
Представники відповідачів в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.
У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 24.04.2014 року проходила службу у відділі громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України на посаді старшого інспектора (наказ №984 о/с від 02.06.2014 року).
Згідно Наказу МВС України від 10.12.2014 р. №2561о/с, відповідно до статті 17 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами з 20.11.2014 року по 25.03.2015 року.
Згідно Наказу МВС України від 03.04.2015 р. №589о/с, відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 з 26.04.2015 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1. надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Наказом МВС України №2356 о/с від 06.11.2015 р. позивача згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації). 
Вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення протиправним, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ не через скорочення штату, оскільки  посилання в наказі №2356 о/с від 06.11.2015 року на п.10 та п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII не стосується припинення його служби за абзацом 1 пункту 10 розділу ХІ Закону № 580-VIII, а стосується застосування іншої підстави для звільнення, яка діяла на той час відповідно до приписів Порядку, а саме п.64 "з", - у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації). Разом з тим, відповідачем 1 не доведено бажання позивача звільнитися з органів внутрішніх справ через перехід на службу до Національної поліції України, а відтак, ним не доведено наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за пп. «з» п.64 Положення.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» № 565-XII від 20.12.1990 року (надалі - Закон № 565-XII) (чинної на момент прийняття оскаржуваного рішення) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначаються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 10 зазначеного Положення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Пунктом 17 наведеного Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством. 
У той же час, 02.07.2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, який опубліковано 06.08.2015 року та набрав чинності 07.11.2015 року.
Відповідно до розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:
1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;
2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в місті Києві цей Закон набирає чинності з дня його опублікування.
Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в містах Одесі та Львові цей Закон набирає чинності з 20 серпня 2015 року  (п.1).
У той же час, відповідно до п.4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів (п.8 розділу ХІ Закону № 580-VIII).
Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції (п.9 розділу ХІ Закону № 580-VIII).
Відповідно до приписів п.10 розділу ХІ Закону № 580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
Суд першої інстанції зауважив, що умови для звільнення з органів внутрішніх справ, визначені у абз.1 пункту 10 розділу ХІ Закону № 580-VIII можуть існувати як самостійно (в залежності від існування будь-якої з них на останній день тримісячного терміну) так і у сукупності. Втім, їх застосування, як підстави для звільнення, у зв`язку із скороченням штатів, можуть бути застосовані лише з 07.11.2015 року. Одночасно приписи вказаного пункту розділу ХІ Закону № 580-VIII дозволяли звільнення зі служби в органах внутрішніх справ осіб на підставі Положення до 07.11.2015 року.
Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ не через скорочення штату.
Однак, посилання в наказі №2356 о/с від 06.11.2015 року на п.10 та п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII не стосується припинення його служби за абзацом 1 пункту 10 розділу ХІ Закону № 580-VIII, а стосується застосування іншої підстави для звільнення, яка діяла на той час відповідно до приписів Порядку, а саме п.64 «з», - у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).
Одночасно суд зауважив, що відповідно до п. 11 розділу ХІ Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.
Відповідно до п. 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про міліцію» (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 4, ст. 20 із наступними змінами).
Отже, вказаними положеннями визначений порядок звільнення осіб з органів внутрішніх справ та призначення їх на відповідні посади до органів національної поліції.
При цьому, суд звертає увагу на те, що п.4 , п.10, п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII набирають чинності з 07.11.2015 року, також з вказаної дати втрачає чинність Закон України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 4, ст. 20 із наступними змінами).
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 06.11.2015 року видано наказ про звільнення позивача на підставі п.10 та п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII, тобто в час, коли відповідні правові норми не діяли.
У відповідності до рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року (справа 1-рп/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший  нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Суд також зазначає, що відповідно до п.64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (підпункт "г") та у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) (підпункт "з").
У той же час, оскаржуваний наказ про звільнення позивача було видано відповідачем 1 саме на підставі підпункту «з» п. 64 Положення, тобто у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).
Як вбачається з поданого відповідачем 1 відзиву ОСОБА_1 було звільнено на підставі її рапорту від 06.11.2015 року, за яким остання виявила бажання перейти на службу до Національної поліції України, втім, відповідної його копії суду надано не було.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.03.2019 року у відповідача 1 було витребувано належним чином засвідчену копію вказаного рапорту.
Як вбачається з листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 20.03.2019 року №22/1/2-1423, наданого на виконання ухвали суду, місцезнаходження рапорту ОСОБА_1 невідомо.
Отже, відповідачем 1 не доведено обставини, на яку він посилався, як на підставу своїх заперечень, а саме на бажання позивача звільнитися з органів внутрішніх справ через перехід на службу до Національної поліції України, а відтак, ним не доведено наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за пп. «з» п.64 Положення.
Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). 
Згідно і частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наказ МВС України №2356 о/с від 06.11.2015р. в частині звільнення позивача згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. у запас Збройних Сил за п. 64 "з" (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації)  є протиправним та підлягає скасуванню.
В той же час, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року з огляду на наступне.
Статтею 241 1 Кодексу законів про працю України визначено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
Працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Оскільки строк звільнення позивача починається з 06.11.2015 р., наступним за ним робочим днем є 09.11.2015 р. (07.11.2015 р., 08.11.2015 р. - вихідні дні), а відтак позивач підлягає поновленню на посаді з 09.11.2015 р.
Щодо посилання апелянта на неможливість поновлення позивача на займаній посаді з огляду на те, що наказом МВС України від 06.11.2015 р. № 1389 «Про затвердження структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» відповідно до Закону України «Про Центральні органи виконавчої влади» в Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців та прийнято рішення про повну ліквідацію органів внутрішніх справ, а також те, що позивач не проходила державну службу, а тому її не може бути автоматично призначено на посаду державного службовця, оскільки процедура прийняття на державну службу регулюється Законом України «Про державну службу» та передбачає низку спеціальних заходів, колегія суддів зазначає наступне.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.
В постановах від 04 березня 2014 року (справа N 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа N 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа N 21-484а14), від 14 березня 2018 року (справа N 820/11570/15) Верховний Суд сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Колегія суддів зауважує, що Міністерство внутрішніх справ України як юридична особа станом на час розгляду даної справи не ліквідована, а тому посилання відповідача 1 на вказану обставину, яка свідчить про неможливість поновлення позивача на посаді є необґрунтованою. 
Зважаючи на вищевикладене, слід дійти висновку, що ліквідація Міністерства внутрішніх справ України не виключає зобов`язання держави здійснити працевлаштування позивача в державній установі, що ліквідується, оскільки судом встановлено, що її звільнення відбулося незаконно.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315   Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317  Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, проте підлягає зміні резолютивна частина судового рішення в частині дати поновлення позивача на посаді.
Керуючись ст.ст.  229,  243,  244,  250,  310,   313, 315,  317,  321,  322,  325,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
Змінити пункти 3 та 4 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року, виклавши їх в наступній редакції:
« 3. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 09.11.2015 року.
4. Звернути до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 09.11.2015 року».
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                      О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                          Л.О.Костюк

                                                                                                    О.Є.Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено  13.02.2020 р.