Єдиний унікальний номер 219/5033/19        Номер провадження 22-ц/804/34/20 

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року                                                                 м. Бахмут 

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут цивільну справу №219/5033/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційними скаргами комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2019 року (суддя ОСОБА_2, повний текст рішення складено 22 липня 2019 року, повний текст додаткового рішення складено 13 вересня 2019 року),

в с т а н о в и в :

10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер», правонаступником якого є комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер», про визнання незаконним та скасування наказу №22-к про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що згідно з контрактом від 27 лютого 2019 року та військовим квитком серії НОМЕР_1 від 15 лютого 2019 року позивачка з 27 лютого 2019 року прийнята на військову службу за контрактом у Збройних Силах України. Про вказані обставини був повідомлений відповідач з наданням копій відповідних документів. Контракт укладений на 3 роки. Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак в порушення цієї норми відповідач наказом №22-к від 29 березня 2019 року звільнив позивачку з роботи, про що повідомив листом від 12 квітня 2019 року, який позивачка отримала поштою 17 квітня 2019 року. Неправомірними діями відповідача, який незаконно звільнив позивачку з роботи, позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця відносно неї як працівника. Просила визнати незаконним та скасувати наказ №22-к щодо звільнення позивачки, поновити її на роботі на посаді сестри медичної палатної стаціонарного відділення відокремленого структурного підрозділу відповідача у м. Бахмуті з 01 квітня 2019 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17313,58 грн., моральну шкоду в сумі 50000 грн.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу №22-к про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено буз розгляду.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000 грн.
Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2019 року вирішено питання стосовно судових витрат в частині задоволених позовних вимог, стягнуто з комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» на користь держави судовий збір у сумі 115,26 грн.
З вказаними рішенням та додатковим рішенням не погодився відповідач комунальний заклад охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер», правонаступником якого є комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер», та оскаржив їх в апеляційному порядку, в апеляційних скаргах просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі, додаткове рішення про стягнення судового збору на користь держави скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у стягненні судового збору на користь держави. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду зазначає, що суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а саме не взято до уваги те, ще відповідач добровільно скасував наказ про звільнення, поновив позивачку на посаді та виплатив їй середній заробіток в повному обсязі, також судом не вмотивовано рішення в частині стягнення моральної шкоди та не взято до уваги, що позивачкою не доведено її заподіяння.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду зазначає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме судом порушені вимоги ч. 2 ст. 246 ЦПК України, так судове засідання було призначено на 09 вересня 2019 року, тобто після 55 днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Порушення матеріального права стосовно розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, винесення процесуальних ухвал після оголошення рішення у справі та подання апеляційної скарги є неприпустимим та протиправним.
Позивачкою ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду залишити без змін, оскільки судом прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення є припущеннями, достатніми доказами не підтверджуються, а тому не можуть бути підставою для скасування цього рішення.
Представник відповідача КНП «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» Романенко О.В., який діє на підставі ордеру. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, також просив про постановлення відносно судді ОСОБА_2 окремої ухвали.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки надав клопотання, згідно якого просить справу розглянути за його відсутності, апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення залишити без змін. 
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно статуту комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер», затвердженого розпорядженням голови облдержадміністрації, керівником обласної військово-цивільної адміністрації 06 серпня 2018 року, підприємство створено у результаті реорганізації комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» (код ЄДРПОУ 01990766) шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» (код ЄДРПОУ 01990766) (а.с.187-194).
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 04 січня 1999 року по 31 березня 2019 року працювала в  комунальному закладі охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» на різних посадах, з 01 січня 2019 року сестрою медичною (палатною) стаціонарного відділення, тобто перебувала у трудових відносинах з відповідачем (а.с.6-8).
Згідно з контрактом від 27 лютого 2019 року та військовим квитком серії НОМЕР_1 від 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 з 27 лютого 2019 року прийнята на військову службу за контрактом у Збройних Силах України. Про вказані обставини був повідомлений відповідач з наданням копій відповідних документів. Контракт укладений на 3 роки (а.с.12-13,14-17).
Наказом комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» №22-к від 29 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 березня 2019 року у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Підстава контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу від 27 лютого 2019 року, витяг з наказу від 27 лютого 2019 року №42 (а.с.206).
Листом №01-09/209 від 12 квітня 2019 року відповідач повідомив позивачку про її звільнення відповідно до наказу №22-к від 29 березня 2019 року та про необхідність прибути до відокремленого структурного підрозділу комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» м. Бахмут та отримати трудову книжку. Лист Затонською Ю.В. отримано поштою 17 квітня 2019 року.
10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КЗОЗ «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу №22-к про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.1-4).
Згідно наказу комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» №38-к від 31 травня 2019 року скасовано наказ про звільнення від 29 березня 2019 року №22-к ОСОБА_1 та поновлено позивачку на роботі на посаді сестри медичної (палатної) стаціонарного відділення відокремленого структурного підрозділу КЗОЗ «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» в м.Бахмуи з 01 квітня 2019 року. Наказано нарахувати та виплатити середній заробіток ОСОБА_1 за квітень, травень 2019 року (а.с.31). 
17 липня 2019 року представник позивача подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (п.1,2,4,5 прохальної частини позовної заяви) у зв`язку з добровільним виконанням відповідачем зазначених вимог після відкриття провадження у справі, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підтримує (а.с.48).
Ухвалою суду від 17 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 статті 257 ЦПК України (а.с.52-53).
Ухвалюючи рішення та визначаючи наявність підстав для часткового задоволення позову, суд виходив з того, що позивачці завдані моральні страждання її незаконним звільненням з посади у зв`язку з проходженням служби за контрактом.
З вказаним висновком погоджується апеляційний суд. 
Відповідно до статті 15 ЦК України особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно із статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Сам по собі факт поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді наказом відповідача від 31 травня 2019 року, а також виплати на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу після звернення позивачки 10 травня 2019 року з зазначеним позовом не може бути підставою для відмови у компенсації позивачці моральної шкоди у сфері трудових відносин.
Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність доказів завдання позивачці моральної шкоди не містять підстав для скасування оскарженого рішення, є безпідставним та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що внаслідок незаконного звільнення позивачки з роботи наказом від 29 березня 2019 року до поновлення її на роботі наказом від 31 травня 2019 року останній завдано моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, складає  3000 грн., суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у даній справі та стягнення з відповідача на користь позивачки указаної суми.
Відповідно до додаткового рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2019 року з комунального закладу охорони здоров`я «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 115,26 грн.
Стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення від 17 липня 2019 року, судом не вирішено питання про судові витрати. Рішенням суду позов ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача на користь позивачки стягнуто моральну шкоду в сумі 3000 грн. Оскільки позов задоволений частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 115,26 грн. у відповідності до статті 141 ЦПК України.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Під час ухвалення рішення від 17 липня 2019 року судом першої інстанції не вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення, його ухвалення після оголошення рішення у справі на 55 день та подання апеляційної скарги неприпустимі та протиправні, є безпідставними на суперечать вимогам закону, зводяться до власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Доводи апеляційних скарг і зміст оскаржуваних рішення та додаткового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.
Щодо клопотання представника відповідача про постановлення відносно судді ОСОБА_2 окремої ухвали, то апеляційний суд вважає за не обхідне залишити дане клопотання без задоволення виходячи із наступного.
Так, згідно з частиною першою статті 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частин першої, десятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. 
Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.
Апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, передбаченої статтями 262, 385 ЦПК України, оскільки доводи, якими представник відповідача мотивує заявлене клопотання, є необґрунтованими та безпідставними, не підтверджені належними і допустимими доказами, ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні останнього.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді                                                                                       І.В. Кішкіна

                                                                                                 В.Б. Азевич 

                                                                                                 О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року
Суддя-доповідач                                           І.В.Кішкіна