ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4120/19	
(суддя Татаринов Д.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
  розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у справі №280/4120/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,-
                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 27 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області, згідно з яким просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізької області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13 травня 2019 року № Ф-16257-56 у розмірі 21030,87 грн.;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізької області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 гривень.             
Позов обґрунтовано тим, що позивач з грудня 2013 року не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від такої діяльності я зв`язку з чим у грудні 2013 року звернувся до ОГНІ м. Мелітополя із заявою про зняття його з обліку платників податків. Вважає, про безпідставне нарахування податкового боргу, оскільки позивач не визначає базу нарахування, перевірка правильності нарахування позивачем єдиного внеску відповідачем не здійснювалася. Крім того, зазначає про порушення відповідачем вимог ПК України щодо надсилання такої вимоги позивачу. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що на час формування оскаржуваної податкової вимоги, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та тільки 07 серпня 2019 року після формування оскаржуваної податкової вимоги внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача під номером 21010060006015017. Суд погодився з розрахунком єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21030,87 грн., наведеним відповідачем у відзиві на адміністративний позов. При цьому, облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів, є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що оскаржувана вимога є протиправною через порушення відповідачем строків обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску. Визначена в оскаржуваній вимогі сума ЄСВ за умови не здійснення підприємницької діяльності та оплати внесків його роботодавцем є фактично подвійним оподаткуванням одного і того самого доходу. Зазначає про те, що судом першої інстанції прийнято до уваги недостовірні докази, оскільки надані відповідачем копії звітів не містять особистого підпису позивача, або містять підпис зроблений не позивачем.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач зазначаючи про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до свідоцтва серії В02 від 891236 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 13 жовтня 1999 року зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою з 03 серпня 2009 року (а.с.7).
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1005733251 від 11 вересня 2019 року, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03 серпня 2009 року, 04 серпня 2009 року взятий на облік до Мелітопольської об`єднаної державної податкової Головного управління ДФС у Запорізькій області, як платник єдиного внеску. Також в реєстрі міститься запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем за її рішенням від 07 серпня 2019 року №21010060006015017 (а.с.14-19; 41-44).
Як свідчать матеріали справи, 13 травня 2019 року Головне управління ДФС у Запорізькій області було виставлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-16257-56 на загальну суму недоїмки 21030,87 грн. (а.с.8).
В серпні 2019 року позивач отримав виклик державного виконавця від 25 липня 2019 року, з якого дізнався, що за ним числиться борг (недоїмка) в розмірі 21030,87 грн. (а.с.10).
На адвокатський запит від 19 серпня 2019 року про надання копії оскаржуваної вимоги в рамках виконавчого провадження № 59641560, державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Рибченко В.В. надано копію вимоги Головного управління ДФС у Запорізької області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13 травня 2019 року №Ф-16257-56 (а.с.11). 
Законність та обґрунтованість вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-16257-56 є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних  відносин, далі - Закон України № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно частини 5 статті 9 Закону України № 2464-VI, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
За правилами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами частини 8 статті 9 Закону України № 2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною 12 статті 9 Закону України № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року №469) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, далі - Інструкція).
За приписами пункту 1 розділу VI Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції встановлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на 13 травня 2019 року, тобто на час формування оскаржуваної податкової вимоги, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. При цьому, запис про припинення підприємницької діяльності позивача під номером 21010060006015017 внесено 07 серпня 2019 року, тобто після формування оскаржуваної вимоги.
Враховуючи те, що у період часу з 03.08.2009 року по 07.08.2019 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що позивач повинен був сплачувати у 2017 та 2018 роках єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
При цьому, у відповідності до пункту 13 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та частини 16 статті 25 Закону України № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується., а отже доводи позивача про те, що відповідач порушив строк обчислення боргу є помилковими. 
Щодо доводів позивача про те, що вимога про сплату єдиного соціального внеску приймається лише на підставі документальної перевірки, за результатами якої складається акт та приймається рішення, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.14 Закону України № 2464-VI, органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону, а відповідно до ст.25 цього ж закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно з вимогами п. 3 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Пунктом 4 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Із зазначеного вбачається, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.
З огляду на зазначене, облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів, є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
Як вбачається з матеріалів справи оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) позивача зі сплати єдиного внеску було визначено контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.8), що не суперечить положенням ПК України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що відповідачем було сформовано спірну вимогу у встановленому законом порядку.
При цьому, детальний розрахунок заборгованості ФОП ОСОБА_1 по єдиному внеску відповідачем суду надано, при цьому позивач не зазначає обставин які б свідчили про не відповідність зазначеного розрахунку дійсності (а.с.52).
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач мав всі законні підстави для винесення вимоги про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13 травня 2019 року № Ф-16257-56, отже оскаржувана вимога є обґрунтованою, правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.
Доводи позивача про те, що відповідачем допущено подвійне оподаткування позивача у зв`язку з тим, що він з грудня 2013 року по 31.01.2019 року працював торгівельним агентом за трудовим договором, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки оскаржуваною вимогою визначено бог зі сплати єдиного внеску позивача як фізичної особи-підприємця, в той час як сплата єдиного внеску підприємствами на яких працював позивач здійснювалася такими підприємства з нарахованої позивачу заробітної плати. Позивач під час роботи торгівельним агентом за трудовим договором не був позбавлений права здійснювати підприємницьку діяльність, як наслідок отримувати дохід від підприємницької діяльності та окремо заробітну плату як  торгівельний агент згідно з трудовим договором.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що несвоєчасне направлення відповідачем вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування враховуючи факт того, що позивачем вчинено порушення вимог податкового законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган. Суд, зазначає, що несвоєчасне направлення вимоги є процедурним порушенням, яке не впливає на законність самої вимоги.
Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що судом першої інстанції прийнято до уваги недостовірні докази, у зв`язку з тим, що надані відповідачем копії звітів не містять особистого підпису позивача, або містять підпис зроблений не позивачем, оскільки будь-яких доказів в підтвердження зазначених обставин позивач суду не надає, зокрема звернення до правоохоронних органів з зазначеного питання.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення  без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, - 

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у справі №280/4120/19 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 14 січня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко