Дата документу 29.01.2020 Справа № 334/3883/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/3883/18 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/345/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Семенчук О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У червня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 18.07.2016 року по 02.05.2018 року вона працювала в Комуналтному підприємстві « Облводоканал» Запорізької обласної ради. В період з 18.07.2018 року по 03.01.2017 року на посаді начальника юридичного відділу, а з 03.01.2017 року і по час її звільнення на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань Комунальне пілприємство « Облводоканал» Запорізької обласної ради.
02.05 2018 року, на підставі наказу Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради № 50 к від 02.05.2018 року позивачку було звільнено з посади заступника генерального директора з юридичних та загальних питань у зв`язку із скореченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю.
Відповідачем під час її звільнення було грубо порушені норми діючого трудового законодавства, що спричинило їй матеріальні збитки та моральні страждання, а саме: в порушення п.1ст.40 КЗпП України на підприємстві фактично відбувались зміни у штатному розпису апарату управління, а не скорочення чисельності або штату працівників, в наслідок чого були введені додатково дві альтернативні посади Директора з юридичних та загальних питань та його заступника; Відповідачем не було дотримано вимог ст.49 КЗпП в частині повідомлення позивача про наявність всіх вакансій та можливість переведення її на альтернативну новостворену посаду Директора з юридичних та загальних питань. Відповідачем було порушено ч.1ст.42 КЗпП України про надання переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці; Відповідачем не дотримано вимог пп.2,3,ч.2.ст.42 КЗпП відносно переважного права залишення на роботі осіб в сім`ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком та які мають на даному підприємстві більш тривалий стаж роботи; Наказ про її звільнення був підписаний не уповноваженими на то особами та які взагалі станом на 02.05.2018 року знаходились за межами України та перебували у відпустці. Своїми діями з боку Відповідача, позивачу було спричинена моральна шкода, яка виражається в тому, що в зв`язку з незаконним та безпідставним її звільненням вона пережила сильні душевні хвилювання та страждання в наслідок чого її здоров`я погіршилось та вона була госпіталізована до неврологічного відділення Центральної клінічної лікарні де проходила курс лікування з 02.04.2018 року по 13.04.2018 року. В цей час без її піклування залишались її 78 річна мати та малолітня дитина, яким необхідний щоденний догляд. Під час її перебування в стаціонарі вона була змушена звертатись за допомогою відносно догляду за до сусідів та друзів, що також спричиняло додаткові душевні хвилювання, втрату нормальних життєвих зв`язків та додало додаткових моральних та матеріальних зусиль для організації свого перебування в лікарні та безпечного існування сім`ї. Моральну шкоду, завдану Відповідачем ОСОБА_1 оцінює у розмірі 5 000,00грн.
Із урахуванням зазначеного позивачка просила суд:
Визнати незаконним та скасувати наказ про припинення трудового договору № 50 К від 02.05.2018 року, виданий КП «Облводоканал» ЗОР про звільнення з роботи ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР. 
Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.05.2018 року по день ухвалення судового рішення. 
Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00грн. 
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводлоканал» ЗОР допустити до негайного виконання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга скарга мотивована тим, що суд не дослідив фактичних обставин справи, які свідчать про незаконність проведення звільнення; не взяв до уваги, що відповідач не пропонував ОСОБА_1 всі вакантні на час її звільнення посади, а те, що була запропоноване, не відповідали її фаховому рівню; судом першої інстанції під час прийняття рішення не було з`ясовано питання про те, чи дійсно у Відповідача мало місце зміни в організації виробництва і праці, що пов`язані із скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників; судом також було проігноровано той факт, що Відповідачем було порушено ч.1ст.42 КЗпП України про надання переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, а також, не дотримано вимог пп.2,3,ч.2.ст.42 КЗпП відносно переважного права залишення на роботі осіб в сім`ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком та які мають на даному підприємстві більш тривалий стаж роботи; крім того, в рішенні суду взагалі було проігноровано питання стосовно легітимності наказу №50К від 02.05.2018 року про її звільнення та не надано жодної правової оцінки наявності в матеріалах справи двох наказів про припинення зі мною трудового договору за одним номером та однією датою.
У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Облводоканал» посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставні, що зводяться до переоцінки доказів у справі. ОСОБА_1 пропонувались усі посади, які відповідають її фаховому рівню, але позивачка відмовилась від посад.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.       . 
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці проведено з дотриманням вимог закону, позивач належно повідомлена про наступне вивільнення, їй було запропоновано перелік вакантних посад на підприємстві КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради, від яких вона відмовилась, і не скористалась наданим їй правом, гарантованим ст. 2 КЗпП України, про залишення на роботі і переведення її на іншу посаду. 
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи і вимам закону.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 з 18.07.2016 року по 02.05.2018 року працювала в комунальному підприємстві «Облводоканал» Запорізької обласної ради. В період з 18.07.2018 року по 03.01.2017 року на посаді начальника юридичного відділу, а з 03.01.2017 року і по час мого звільнення на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради.
Відповідно до наказу Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради № 22 від 12.02.2018 року «Про внесення змін до штатного розпису», для вдосконалення та оптимізація організаційно-управлінської структури апарату управління підприємством, впорядкування оплати праці, чисельності працівників для вдосконалення та оптимізації організаційно-управлінської структури апарату управління підприємства з 01.03.2018 року до штатного розпису підприємства були внесенні зміни, ряд посад було виведено та введено ряд нових посад, в тому й числі, нові посади директора з юридичних та загальних питань з посадовим окладом 10100 грн та заступника директора з юридичних та загальних питань з посадовим окладом 9050 грн( а.с. 1-2).
21 лютого 2018 року на підприємстві наказом №26 «Про скорочення штату працівників» скорочено штатну одиницю за посадою «Заступник генерального директора з юридичних та загальних питань» ( а.с. 3).
Наказом № 33 від 27.02.2018 року посаду заступника генерального директора з юридичних та загальних питань було виведено з штатного розпису посад з 01.05.2018 року ( а.с. 4).
Наказом № 4-вк від 28 лютого 2018 року у зв`язку з скороченням чисельності працівників та штатного розпису апарату працівників, заступника генерального директора ОСОБА_1 попереджено про скорочення та запропоновано посаду заступника директора з юридичних та загальних питань. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 01.03.2018 року ( а.с. 6).

Позивачка ні в суді першої, ні в судв апеляційної інстанції не заперечує факту, що їй було запропоновано посаду заступника директора з юридичних та загальних питань. 

З моменту попередження, тобто з 01.03.2018 року по момент вивільнення 02.05.2018 року від ОСОБА_1 ніяких заяв про переведення не надходило.

16.04.2018р. ОСОБА_1 були запропоновані всі вакантні посади, існуючі на підприємстві, про що свідчить відповідний акт. Від даних вакансій ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить копія акту від 16.04.2018р., який долучений до матеріалів справи ( а.с. 110).
02 травня 2018 року наказом № 50к підписаного виконуючим обов`язки генерального директора ОСОБА_3 з ОСОБА_1 припинено трудовий договір у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 46).

         Того ж дня, 02.05.2018 р. Позивачці вручено належним чином оформлену трудову книжку під розписку. Вручення копії наказу від 02.05.2018 р. № 50-к з додатками Позивачка не вимагала. 

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкруцтва або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до пункту першого статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний у випадку скорочення чисельності або штату працівників. 
Частиною 3 статті 54 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначаєсвою організаційну структуру, встановлює чисельніст праціаників і штатний розпис. Згідну статуту КП « Облводоканал» Запорізької обюласної ради ( в редакції, чинній на час винекнення спірних правовідносин) визначено, що органом управління підприємства є його генеральний директор.Відповідно до положень статуту ( п. 8.1, 8.2, під. 8.3.7, п. 8.3) визначено, що генеральний директор самостійно вирішує всі питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені до компетенції власника, затверджує структуру і штатний розпис Підприємства, визначає функції та обов`язки працівників. Таким чином, саме генеральний директор наділений правом визначати організаційну структуру КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради, встанолювати чисельність працівників та штатний розпис.
Як вбачається з наказу від 21.02.2018 р. № 26 «Про скорочення штату працівників», його метою є упорядкування організаційної структури, оптимізація чисельності та штату для забезпечення більш ефективного виконання функціональних обов`язків працівників.
Необхідність внесення змін у штатний розпис підприємства, наслідком чого стало скорочення чисельності та штату працівників, була викликана значною питомою вагою фонду оплати праці штатних працівників підприємства у співвідношенні до обсягу реалізованих службових обов`язків. У зв`язку з цим виникла необхідність оптимізувати чисельність працівників адміністративного апарату, скоротити посади у адміністративному апараті підприємства, в тому числі і посаду заступника генерального директора з юридичних та загальних питань.
Наказом № 22 від 12.02.2018 року працівники не переводились автоматично на новостворені посади, як це стверджує, ОСОБА_1 , їм лише пропонувались відповідні посади.
        З огляду на зазначенге, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у КП « Облводоканал» Запорізької обласної ради у встановленому законом порядку проведено зміни в організації виробництва і праці.
Отже, твердження ОСОБА_1 про відсутність фактичного скорочення штату на підприємстві не заслуговують на увагу.
Крім того, відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року по справі № 519/160/16-ц, постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року по справі 519/161/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі № 696\985/15-ц суд не вправі вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правоміврність скорочення, право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноважеому ним органу.
Як вбачається з матеріалів справи наказом № 4 від 28.02.2018 року ОСОБА_1 було попереджено про те, що її посада скорочується та їй було запропоновано переведення на посаду заступника директора з юридичних та загальних питань з посадовим окладом 9050 грн, про що свідчить дата та підпис в наказі ОСОБА_1 від 01.03.2018 року ( а.с. 6). Запропонована посада відповідає досвіду роботи, кваліфікації та обсягу обов`язків, які виконувала ОСОБА_1 на попередній посаді, є керівною.
Натомість, ОСОБА_1 відмовилася від запропонованої посади. Заяву про переведення не написала.
На той час ( 01.03.2018 року) посада директора з юридичних та загальних питань не була вже вакантною, тому й не пропонувалася ОСОБА_1 , оскільки цю посаду з 01.03.2018 року обіймав ОСОБА_3 , що підтверджується заявою про переведення на посаду від 28.02.2018 року ( а.с. 111), довідкою про нарахування ОСОБА_3 заробітної плати з 01.03.2018 року за посадою директора з юридичних та загальних питань, розрахунковим листом за 01.03.2018 року, табелем обліку робочого часу за березень 2018 року. Також фактичне виконання ОСОБА_3 обов`язків директора з юридични та загальних питань з 01.03.2018 року підтверджують накази по підприємству № 40/1 від 01.03.2018 року « Про введення в дію калькуляцій за платні послуги», № 40 від 01.03.2018 року « Про внесення змін до наказу № 1 від 02.01.2018 року « Про створення тендерного комітету КП « Олводоканал» Запорізької обласної ради ( а.с. 112-120).
Як вбачається з матеріалів справи на вказану дату попередження ( 01.03.2018) на підприємстві були відсутні інші вакантні посади, окрім запропонованої - заступника директора з юридичних та загальних питань. Інші посади, вказані в наказі № 22 від 12.02.2018 року « Про внесення змін до штатного розпису», які були введені у штатний розпис цим наказом - помічник керівника, директор технічний, заступник директора технічного, головний механік, начальник ВТВ, інженер 1 категорії, начальник відділу МТП, директор комерційний зі збуту тощо не були вакантними, тому що до 01.03.2018 року вони були запропоновані працівникам, посади яких скорочувались та ці працівники надали згоду на переведення на ці посади та написали заяви про переведення на нові посади ( а.с. 121-134).
       16.04.2018 року ОСОБА_1  були запропоновані всі вакантні посади, які були на той час на підприємстві, від вказаних посад позивч відмовилася, що зафіксовано  в акті від 16.04.2018 року ( а.с. 110), про що не заперечувалося  позивачкою ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що вимоги про переважне право на залишення на роботі є безпідставними, оскільки посада заступника генерального директора з юридичних та загальних питань, яка була скорочена та підлягала виключенню зі штатного розпису займала лише позивач, інших осіб, крім неї, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, серед яких роботодавець повинен був визначати наявність переважного права на залишення на роботі, не було.
Відповідно до п. 8.3.5 розділу V111 Статуту Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради до повноважень генерального директора Підприємства входить здійснення прийому і звільнення працівників ( а.с. 61-65).
Відповідно до наказу № 51 від 24.04.2018 року підписаного Генеральним директором ОСОБА_4 у зв`язку з його відрядженням обов`язки генерального директора тимчасово покладено на ОСОБА_5 , а в період з 02.05.2018 року по 03.05.2018 року обов`язки генерального директора було покладено на ОСОБА_3 (а.с. 166).
Отже, підписантом наказу є лише генеральний директор, або особа, яка виконує його обов`язки, всі інші посадові особи лише візують наказ, отже, наказ про звільнення позивачки від 02 травня 2018 року № 50К було підписано уповноваженою на то особою ОСОБА_3 , який на той час виконував обов`язки генерального директора ОСОБА_4 ( а.с. 46).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції, врахувавши усі надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням трудового законодавства, відповідач дотримався свого обов`язку працевлаштувати працівника, проте позивачка від прийняття пропозицій роботодавця відмовилась за власною волею, тому суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не запропонував усіх наявних на підприємстві вакантних посад є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, згідно з яких, позивачці після попередження про наступне вивільнення, 01 березня 2018 року було запропоновано вакантну посаду заступника директора з юридичних та загальних питань в КП « Облводоканал» Запорізької обласної ради з посадовим окладом в розмірі 9050.00 грн, від якої вона відмовилась, 16 квітня 2018 року запропоновано всі 22 вакантні посади в КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради, від яких позивачка також відмовилась. Посада директора з юридичних та загальних питань станом на 01.03.2018 року не була вакантною, у зв`язку з чим роботодавець не мав можливості запропонувати її для переведення позивачки. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що підписантом наказу про звільнення є окрім генерального директора ОСОБА_4 і інші посадові особи - головний бухгалтер та інші не заслуговує на увагу та спростовуються Статутом підприємства, оскільки саме до повноважень генерального директора Підприємства віднесено здійснення прийому і звільнення працівників, або особи, яка виконує його обов`язки. При цьому, позивачка була обізнана про скорочення займаної нею посади, а також про те, що у Комунальному підприємстві «Облводоканал» Запорізької обласної ради відбулась оптимізація організаційної структури, у зв`язку з чим проводилось зміни до штатного розпису підприємства. Наявність в матеріалах справи проекту наказу № 50К від 02.05.2018 року, який з пояснень відповідача візувався зазделегіть, при його підготовці, не свідчить про те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 № 50К від 02.05.2018 року був підписаний не уповноваженою на то особою. Як зазначено вище, саме 02 травня 2018 року, на день підписання наказу про звільнення позивачки, обов`язки генерального директора виконував ОСОБА_3 на підставі наказу № 51 від 24.04.2018 року підписаного Генеральним директором ОСОБА_4 , який незаконним не визнавався та не скасовувався. 
      Судом надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх.
Інші доводи  апеляційної  скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом  першої  інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та обставин, на які посилався позивач, пред`являючи позов, і яким суд дав належу оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року..

Головуючий суддя - доповідач  	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.