ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1395/20 Справа № 208/5512/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:         
головуючого - Петешенкової М.Ю.
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» про стягнення коштів, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «Банк Михайлівський» про визнання протиправним віднесення переказів коштів до категорії правочинів, визнання їх нікчемними та стягнення коштів.
В обґрунтування позову посилалась на те, що 29 квітня 2016 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір, за умовами якого вона внесла грошові кошти у розмірі 7 950 грн., а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 27 жовтня 2016 року та зобов"язався сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 34,78 річних. Договором погоджено, що цей договір укладено між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок товариства.
19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов договору від 29 квітня 2016 року повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами у розмірі 8 065, 55 грн. перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський». 
Зазначала, що 23 травня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію. 12 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації банку, однак їй не повернуто коштів, що підлягають відшкодуванню Фондом. 
При цьому уповноваженою особою Фонду не було включено її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з посиланням на нікчемність правочину (транзакцію), здійсненого ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», чим порушено гарантоване законом право виплатити за вкладом. 
На підставі викладеного та з урахуванням того, що кошти у розмірі 8 065, 55 грн. їй повернуто не було, позивач просила суд: 
- визнати протиправним віднесення уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Михайлівський» переказів коштів, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок, що належить їй, до категорії правочинів і визнання їх нікчемними правочинами;
- стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь гарантовану суму відшкодування за вкладом у розмірі 8 065,55 грн., нанесений збиток у розмірі 1 806,35 грн., інфляційні втрати у розмірі 935,6 грн., три проценти річних у розмірі 242 грн., пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 7 259,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним віднесення уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Михайлівський» переказів коштів, здійснених 19 травня 2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок, що належить позивачу до категорії правочинів і визнання їх нікчемними правочинами. 
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження: м.Київ, вул. Січових Стрільців, 17) суму відшкодування коштів за договором № 980-026-000002454 від 29 квітня 2016 року у розмірі вкладу 8 065,55 грн., інфляційні втрати у розмірі 935,6 грн., три процента річних у розмірі 242 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Банк Михайлівський» свої зобов`язання по поверненню вкладу з нарахованими процентами у строки, встановлені у Договорі, не виконав, а тому вимоги позивача про відшкодування коштів за вкладом, інфляційних втрат, трьох процентів річних, є обгрунтованими, а відмова відповідача повернути ці кошти є незаконною. У задоволенні інших вимог суд відмовив за недоведеністю підстав для їх задоволення.
В апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що що наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовано статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. У статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначена черговість і порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів. Вказане свідчить, що у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи може здійснюватися лише у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір, за умовами якого вона внесла грошові кошти у розмірі 7 950 грн., а банк прийняв ці кошти і зарахував їх на вкладний (депозитний) рахунок на строк до 27 жовтня 2016 року та зобов"язався сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 34,78 річних. 
Договором погоджено, що цей договір укладено між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), через повіреного ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені та за рахунок товариства.
19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання умов укладеного договору повернуло їй вклад і виплатило проценти за користування коштами у розмірі 8 065, 55 грн. перерахувавши ці кошти на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський». 
23 травня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію. 12 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації банку, однак їй не повернуто коштів, що підлягають відшкодуванню Фондом. 
Так, на підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року, ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних», а рішенням від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку. 
На підставі вказаного та з урахуванням того, що кошти їй так повернуто не було, просила стягнути вказані суми з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Проте при розгляді справи суди не звернули уваги на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?е;…&?е; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &lт;…&? ;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. 
Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України 2005 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами частини першої статті 17 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.
ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно з частиною другою статті 6Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Перелік функцій, що їх виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, наведений у частині другій статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).
Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осібстворений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку.
Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті фонду (частина третя статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку.
У постановах: від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.
У цих правовідносинах Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.
Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (пункт 17 частини першої статті 2 Закону).
Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону).
Оскільки вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами в межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, його уповноважена особа не є належним відповідачем за вимогами про стягнення такого відшкодування чи його частини.
Проте суди не врахували зазначені норми процесуального права та дійшли помилкового висновку про те, що цей спір, який виник з приводу права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 377 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «Банк Михайлівський» про стягнення коштів - закрити.
Роз"яснити, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 920 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида