Постанова
іменем України 
4 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 727/2332/18
провадження № 51-9348 км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 18 вересня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12017260040003728, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Нові Бросківці Сторожинецького району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 2 червня 2014 року вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, 2 вересня 2014 року вироком Апеляційного суду Чернівецької області вирок районного суду 
від 2 червня 2014 року скасовано в частині призначеного покарання та призначено за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2018 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
УхвалоюАпеляційного суду Чернівецької області від 18 вересня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 9 грудня 2017 року о 1 год, перебуваючи по вул. Небесної Сотні, 30, проник до приміщення собору «Різдва Христового», звідки таємно, повторно викрав грошові кошти в сумі 3 769 грн та майно собору «Різдва Христового» на суму 8 628 грн, з місця скоєння злочину зник, у подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив релігійній організації «Релігійна громада Парафії собору Різдва Христового Кіцманської єпархії Української православної церкви Київського патріархату м. Чернівці Чернівецької області» матеріальну шкоду на загальну суму 12 397 грн.
Крім того, ОСОБА_6 в період часу з 19 год 30 хв. 8 січня 2018 року 
до 7 год 9 січня 2018 року проник через незачинені двері в Храм «Святої Параскеви Сербської», що на вул. Заньковецька, 24 в м. Чернівці, звідки таємно, повторно викрав грошові кошти в сумі 23 681 гривень та майно Храму «Святої Параскеви Сербської» на суму 13 240 грн, з місця скоєння злочину зник, у подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив релігійній організації «Церква (храм) Святої Параскеви Чернівецької єпархії Української православної церкви Київського патріархату» матеріальну шкоду на загальну суму 36 921 грн.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо нього скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.  3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) 
у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.Стверджує, що суд усупереч вимогам ст. 94КПК не оцінив у повному обсязі доказів, наданих стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності. Зокрема, вказує, що висновок суду щодо його винуватості ґрунтується на припущеннях та суперечливих показаннях свідків і потерпілих. Крім того зазначає, що під час написання явки з повинною працівниками правоохоронних органів до нього застосовувались незаконні методи. Також вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено підстави, через які його апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того зазначає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки будь-яких належних об`єктивних доказів причетності саме ОСОБА_6 до скоєних крадіжок досудовим розслідуванням не здобуто, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються фактично на припущеннях та недостатніх доказах. Також вказує, що у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, й обставини щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, що не було зроблено судом першої інстанції та залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції. Вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав зазначати у вироку вартість та обсяг викрадених речей, що були вказані потерпілими, адже потерпілі не надали суду ні квитанцій, ні чеків, ні накладних, відповідно до яких ними були придбані речі, викрадені з церков; потерпілими була визначена вартість викраденого майна самостійно, без посилань на будь-які первинні бухгалтерські документи. Стверджує, що при винесенні вироку суд не врахувавхворобливий стан ОСОБА_6 . Окрім того, вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено підстави, через які його апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив їх залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 ,засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
У п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви на підставі його ухвалення (ст. 370 КПК).
Положеннями ст. 374 КПК передбачено, що у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку з поміж іншого зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, мотивів, способу вчинення й наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини; докази на підтвердження встановлених судом обставин, та мотиви неврахування окремих доказів; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
А статтею 91 КПК визначено, що до обставин, які підлягають доказуванню у  кримінальному провадженні, належать також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Однак, суд першої інстанції цих вимог кримінального процесуального закону не  дотримався, не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, обґрунтовуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд послався на показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протокол огляду місця події; акт про виявлену нестачу матеріальних цінностей після скоєння крадіжки від 9 грудня 2017 року; акт звірки щодо залишку срібла в касі Собору Різдва Христового від 9 грудня 2017 року; перелік срібних та позолочених ланцюгів, які були викрадені з храму; довідку про кошти, які були викрадені з Храму; договір та квитанцію про отримання фінансових кредитів під заставу ювелірних виробів з ломбардів ПТ Ломбард Комод, ПТ Ломбард Заставно-Кредитний Дім, ПТ Ломбард Партнер, ОСОБА_16 .
Проте суд лише перерахував зазначені докази, однак не здійснив їх аналізу, не перевірив кожен із них на відповідність вимогам статей 85, 86 КПК і не дав їм оцінки за критеріями ст. 94 КПК, в тому числі й у частині встановлення розміру заподіяних збитків.
Так, положеннями ч. 1 ст. 242 КПК (у редакції Закону № 1261-VII) визначено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. А відповідно до пункту 6 ч. 2 ст. 242 КПК (у редакції Закону №  1261-VII)слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Водночас суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свої висновки щодо встановлення розміру заподіяних збитків та не надав доказам, а саме акту про виявлену нестачу матеріальних цінностей після скоєння крадіжки 
від 9 грудня 2017 року; акту звірки щодо залишку срібла в касі Собору Різдва Христового від 9 грудня 2017 року; переліку срібних та позолочених ланцюгів, які були викрадені з храму, оцінки за критеріями ст. 94 КПК та з огляду на положення ч. ч. 1 і 2 ст. 242 КПК (у редакції Закону № 1261-VII) у їх взаємозв`язку, якими передбачено як обов`язок слідчого чи прокурора звернутися до експерта для проведення експертизи щодо встановлення розміру матеріальних збитків, так і загальні підстави (умови) проведення експертизи – «якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання».
Крім того, всупереч вимогам ч. 1 ст. 23 КПК про те, що суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, суд першої інстанції на підтвердження обвинувачення послався на заяви ОСОБА_6 про визнання вини та обставини скоєння крадіжок, які були написані ним ще під час досудового розслідування.
Таким чином, місцевий суд не дотримався вимог статей 91, 94 КПК щодо необхідності встановлення обставин, які підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні, а також – належної оцінки доказів з метою встановлення цих обставин.
На вказані порушення суд апеляційної інстанції не звернув уваги, не усунув їх та не навів переконливих мотивів своїх висновків, усупереч вимогам ст.419 КПК не надав вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги захисника, зокрема щодо встановлення виду і розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними і такими, що перешкодили судам ухвалити щодо ОСОБА_6 законні та обґрунтовані рішення.
А тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судові рішення щодо ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Під час нового розгляду суд має врахувати наведене та всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, здійснити належну оцінку доказів за критеріями ст. 94 КПК та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.
Крім того, під час нового розгляду суду першої інстанції слід урахувати висновкиоб`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені в постанові № 51-10433 кмо18 від 25 листопада 2019 року, щодо застосування п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК (у редакції Закону № 1261-VII).
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 , з метою попередження ризику переховування його від суду, колегія суддів вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 під вартою до вирішення питання щодо обрання йому запобіжного заходусудом першої інстанції у визначеному законом порядку.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 18 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_6 залишити під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але на строк не більше ніж на 60 днів.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                               ОСОБА_3