УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2221/19 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В. 
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів: Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря 
судового засідання Кучерявого О.В.
з участю представника позивача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В.
у цивільній справі №278/2221/19 за позовом ОСОБА_1 до Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду із даним позовом. Просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) у реформованому КСП «Глибочицьке», с.Глибочиця, Житомирського району після смерті баби ОСОБА_2  та матері  ОСОБА_3 . В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що є спадкоємцем своєї баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя її бабуся була членом КСП «Глибочицьке» та була включена до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), однак не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Її мати на день смерті бабусі проживала з останньою та прийняла спадщину. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона зверталася до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій через свого представника ОСОБА_4 , апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема зазначає, що відмова у задоволенні позову позбавляє її права власності на майно, яке вона могла успадкувати без звернення до суду в разі існування правоустановчого документа у спадкодавця. В свою чергу спадкодавець ОСОБА_2 не оформила спадщину через свою смерть. В підтвердження прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_2 була надана довідка Глибочицької сільської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_3 є дочкою спадкодавця і на день смерті та протягом шести місяців після цього проживала та була зареєстрована разом з нею, а отже, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Тому вважає, що позбавлення апелянта права власності на спадкове майно буде порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції, а оскаржуване рішення не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції щодо «справедливого суду».
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що її померла бабуся мала право на земельну частку (пай).
Проте, суд правильно вважав, що такі твердження належним чином не доведені.
Так, згідно з пунктом 11 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Частиною другою статті 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.
Нормами частини першої статті 22, частини другої статті 23 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» /далі – Указ № 720/95/ встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу № 720/95, право на земельну частку (пай)мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського  акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.
За змістом наведеного вище, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; - одержання КСП цього акта. Отже право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є (ухвала Верховного суду України від 05 липня 2006 року).
Системний аналіз вищезазначеного вказує на те, що головним критерієм для визнання за особою права на земельну частку (пай) є членство у колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі, сільськогосподарському акціонерному товаристві, а також те, що особа є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членом зазначеного підприємства, кооперативу, товариства.
Відповідно до абзацу першого, другого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. 
Частиною першою статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом - законодавством про працю України.
Згідно пункту 23, 24 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України, при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі – КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.
Таким чином, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Для набуття права на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності на день видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю і, відповідно, для спадкування такого права воно має існувати у спадкодавця на день відкриття спадщини.
В даному випадку доводи позивача про підтвердження права померлого спадкодавця ОСОБА_2 на земельну частку(пай) лише включенням її до уточненого списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), не заслуговують на увагу та заявлених вимог не підтверджують(а.с.11-16). Крім того, такий список датований після смерті спадкодавця, тобто, поза межами її цивільної дієздатності.
Інших доказів про підтвердження права ОСОБА_2 на земельну частку (пай) позивачем не надано.
Таким чином, право на земельну частку (пай), яке позивач просить встановити за нею у порядку спадкування, спадкодавець за життя не набув, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Такі висновки узгоджуються з викладеним в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року в справі № 372/510/17-ц провадження № 61-28880св18, яка враховується судом, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України та в якій вказано про неможливість наділення особи правом на земельну частку (пай) у приватну власність після її смерті. 
За наведених обставин не мають правового значення доводи про фактичний вступ у спадщину померлої матері позивачки – ОСОБА_3 після смерті бабусі ОСОБА_2 . 
У зв`язку з цим суд правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову.
По суті оскаржуване рішення є правильним. А тому апеляційний суд вважає, що зазначене рішення не може бути змінене чи скасоване лише із формальних підстав. 

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 10.01.2020 року.