Справа № 463/4128/18                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3400/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Провадження № 22-ц/811/3225/19
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.
суддів – Мельничук О.Я., Ніткевич А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2019 року, постановлені в складі головуючого судді Стрепка Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди,-

в с т а н о в и л а:

       позивач звернувся д суд з позовом до відповідача, який заявою від 22 серпня 2018 року уточнив та просив про стягнення майнової  шкоди в розмірі 47 191, 30 гривень, з яких: 2 488, 45 гривень - франшиза, 19 232, 85 гривень – збитки внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу, 23 670, 00 гривень – витрати на прокат автомобіля на термін з 22 квітня до 22 травня 2017 року, 800, 00 гривень – витрати на оплату проведення оцінки вартості матеріального збитку, 1 000, 00 гривень - витрати на правничу допомогу.
Позов мотивував тим, що 16 квітня 2017 року ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Mazda MPV» реєстраційний номер НОМЕР_1 на перехресті вулиць Тершаковців – академіка Павлова, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Тершаковців, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер НОМЕР_2 , належному на праві власності ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення, що спричинило технічні пошкодження транспортному засобу. 
11 травня 2017 року постановою Личаківського районного суду м. Львова відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 
Позивачу здійснено страхове відшкодування вартості відновлювального ремонту на суму 78 858, 77 гривень. Вартість відновлювального ремонту без врахування франшизи становить 81 347,22 гривень, розмір франшизи – 2 488, 45 гривень згідно з страховим актом №00222348 від 27 квітня 2017 року. 
Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав пошкоджень, що зумовило втрату товарного вигляду, яка не відшкодована страховиком. 
Під час ремонту автомобіля позивач змушений був орендувати автомобіль, на що поніс додаткові витрати. 
Також вказує, що зазнав витрат пов`язаних з оцінкою втрати вартості товарного вигляду автомобіля та витрат на правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилався на ст.ст. 21, 22, 988, 1166, 1187, 1194 ЦК України.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів – задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 19 809 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот дев`ять) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок, а також судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судового збору.
В задоволені решти вимог – відмовлено. 
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2019 року задоволено частково заяву представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 740 (одну тисячу сімсот сорок) гривень 60 копійок судових витрат.
Не погоджуючись з даними рішеннями представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 оскаржила їх в апеляційному порядку. 
Вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 необґрунтованим та таким, що підлягає зміні з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, на думку апелянта, не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що задовольняючи вимогу позивача про стягнення з відповідача франшизи в сумі 1 824, 23 грн., суд взяв до уваги копію квитанції № 0.0.772848115 від 24.05.2017 року, яку разом з іншими документами за клопотанням позивача в судовому засіданні 27.11.2018 року було прийнято до розгляду всупереч вимогам ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України. Будь-яких розрахункових документів, як належних доказів фактичного понесення витрат у вигляді різниці між реальним розміром шкоди та страховою виплатою, позивачем разом із позовною заявою не було подано, про що стороною відповідача було вказано у відзиві від 15.11.2018 року. 
Зазначає, що судом було порушено принцип змагальності, не враховано вимоги ст. 95 ЦПК України, згідно якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Вказує, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, апелянт із заявлених позивачем до стягнення 47 191, 30 грн. вважає правомірним стягнення із нього 17 985, 23 грн., що складає 38, 11%, то із відповідача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 268 грн. 60 коп. 
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року змінити, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково, стягнувши 17 985 грн. 23 коп. та 268 грн. 60 коп. судового збору. В решті рішення залишити без змін. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення, представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , покликається на те, що судове рішення в частині стягнення суми судових витрат є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає зміні з підставі невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права. Так, задовольняючи частково заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з позивача на користь відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1740 грн. 60 коп., суд врахував 1 000, 00 грн. витрат пов`язаних із проведенням судової автотоварознавчої експертизи та лише 2 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу із 7 120, 00 грн. фактично понесених ОСОБА_1 та заявлених до розподілу між сторонами. При цьому, лише формально посилаючись на те, що дана справа належить до спорів незначної складності, ціну позову, співвідношення понесених відповідачем судових витрат із ціною позову та значення справи для сторін, що загалом тільки 3 000, 00 грн. понесених відповідачем судових витрат є належним чином обґрунтованими. Враховуючи часткове задоволення позову, відповідач має право на відшкодування 61,89 % від 7 120, 00 грн. 
У зв`язку з наведеним просить додаткове рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 серпня 2019 року змінити, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 025, 47 грн. 
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що йому завдано збитків по франшизі на суму 2 432, 74 грн. і відповідач повинен їх відшкодувати. Щодо суми стягнутого судового збору, то посилається на п. 9 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно якого, якщо судовий спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Вказує, що спір виник через неправомірну поведінку відповідача, а тому судові витрати повинні бути покладені саме на нього. 
Щодо мотивів апеляційної скарги на додаткове рішення, то зазначає, що подані відповідачем документи є неналежними та недопустимими доказами. Акт виконаних робіт, на який покликається представник відповідача як на підставу розміру витрат на правничу допомогу, замість відповідача підписаний неналежною особою – ОСОБА_4 , (докази про надання їй таких повноважень в матеріалах справи відсутні) , яка працює юристом в компанії АО «Гранд Груп Партнерс». Представником відповідача не надано доказів скерування рахунків на оплату послуг, а квитанція від 05.11.2018 року із призначенням платежу не підтверджує оплати за надання правової допомоги у даній справі, оскільки відповідачем не надано Акту виконаних робіт по цій справі. Окрім того, до дати ухвалення рішення по суті – 12 серпня 2019 року не надано жодних доказів понесених витрат на правову допомогу, яка надавалась під час розгляду справи та не надано жодних поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали відповідачу надати такі докази у визначений ЦПК України строк. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 47 191, 30 гривень, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 16 квітня 2017 року о 21 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем «Mazda MPV» реєстраційний номер НОМЕР_1 на перехресті вулиць Тершаковців – академіка Павлова, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Тершаковців, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення, що спричинило технічні пошкодження автомобілів. Вказане стверджується постановою Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2017 року (т. 1 а.с. 13), яка на час розгляду справи є чинною.
Власником автомобіля «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер НОМЕР_2 є позивач у справі, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СЧС НОМЕР_3 .
Вказаний транспортний засіб позивачем було застраховано у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «УНІКА», що стверджується договором № 245029/4093/0000018 від 14 липня 2016 року. У відповідності до п. 1.3 договору встановлено франшизу в розмірі 0,5%.
З страхового акту № 00222348 вбачається, що вартість матеріального збитку становить 81347, 22 гривень, сума страхового відшкодування – 78 858, 77 гривень, франшиза – 2 488, 45 гривень.
ПрАТ «СК «УНІКА» здійснила страхову виплату в розмірі 78 858,77 гривень, що стверджується платіжним дорученням № 018609 від 11 травня 2017 року. 
Позивач сплатив франшизу в розмірі 1 824, 33 гривень, що стверджується квитанцією від 24 травня 2017 року.
З висновку експерта № 90 судової автотоварознавчої експертизи від 14 травня 2019 року вбачається, що величина втрати товарної вартості КТЗ «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді 16 квітня 2017 року, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди становить 17 985,23 гривень.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із системного аналізу положень статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики, за змістом яких власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. 
У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача 1 824,33 гривень – франшизи та 17 985, 23 гривень – збитків внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу, а всього 19 809, 56 гривень. При визначенні збитків внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу суд узяв до уваги висновок експерта № 90 судової автотоварознавчої експертизи від 14 травня 2019 року.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення 17 985, 23 гривень – збитків внаслідок втрати товарної вартості транспортного засобу не оскаржується, та судом апеляційної інстанції в силу диспозитивності не перевіряється.
За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Одним із доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 є те, що стягнення з відповідача судом першої інстанції франшизи в сумі 1 824 грн. 33 коп. є помилковим та таким, що не підтверджується належними та допустимими доказами.
Поняття «франшиза» міститься в статті 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996року № 85/96-ВР, відповідно до якої франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі - Закон №1961-IV) зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону №1961-IV).
Тобто,у даному випадку франшиза в суму страхового відшкодування не входить та має бути відшкодована особою, яка є винною у дорожньо-транспортній пригоді.
Таким чином, з врахуванням вказаних норм законодавства, вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_1 розміру франшизи є обґрунтованими та суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову в цій частині.
Мотиви апеляційної скарги про те, що суд прийняв до уваги копію квитанції №0.0.772848115 від 24.05.2017 року, яку разом з іншими документами за клопотанням позивача в судовому засіданні 27.11.2018 року було прийнято до розгляду всупереч вимогам ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки при зверненні до суду позивач вказував на розмір франшизи в сумі 2 488, 45 коп., згідно страхового акту № 00222348, який був долучений до позовної заяви. 
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин 1, 2, пунктів 5 та 8 частини 3 ЦПК України, які містять вимоги, пов`язані із доказуванням у справі:
       1. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
       2. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
       3. Позовна заява повинна містити:
       5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
       8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
       Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до частин 1, 2, 4, 5, 8, 10 статті 83 ЦПК України:
       1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
       2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
       4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
       5. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
       8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
       10. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
       Цивільний процесуальний кодекс України під час розгляду цивільних справ позовного провадження закріплює таку засаду для учасників справи, як змагальність сторін. Згідно із змістом статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази.
       Отже,        подання доказу, яким сторона у справі обґрунтовує підставність та законність своїх вимог чи заперечення, є виключно її правом, а не обов`язком. У зв`язку із неподанням доказу учасник справи приймає ризик доведеності та переконливості своїх вимог перед судом, при цьому неподання доказу не є підставою для відмови у допуску до правосуддя, а має інші наслідки.
       Суд, в свою чергу, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, розглядає справу на підставі наявних у ній доказів, за результатами дослідження яких у судовому засіданні приймає відповідне рішення.
       Окрім того, стаття 175 ЦПК України не містить прямого обов`язку для позивача подати докази на підтвердження заявлених ним вимог, лише зазначається, що він має зазначити докази, що підтверджують вказані ним обставини та вказати їх в переліку документів, якщо вони подаються. В іншому, суд має керуватися правилами про доказування та строками подання доказів, із врахуванням правових наслідків у разі неподання доказів.
       Покликання апелянта на те, що докази подаються в оригіналі, проте позивачем була подана копії квитанції № 0.0.772848115 від 24.05.2017 року правильності висновків суду не спростовують, оскільки учасник справи, в даному випаду позивач, підтвердив відповідність копії письмового доказу оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
       Ураховуючи викладене та те, що розмір стягнутої суми франшизи позивачем не оспорюється, і відповідачем така не спростована, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в означеній частині підлягає залишенню без змін. 
       Перевіряючи правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення суду першої інстанції в частині часткового стягнення витрат на правничу допомогу та вимог апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.
       Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до квитанції від 13 липня 2018 року № ПН2275 позивачем сплачено судовий збір в сумі 704, 00 грн. за подання позовної заяви. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенні частково (41, 98%), то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 295 грн. 52 коп., що відповідатиме пропорційності задоволених вимог.
       Тому доводи апеляційної скарги в означеній частині є частково обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу. 
       Заперечення позивача у відзиві про те, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не впливають на висновки, до яких дійшла колегія суддів, оскільки позивач дане рішення в частині розподілу судових витрат не оскаржував.
       Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат до зміни та зменшення розміру судових витрат.
       Перевіряючи доводи скарги про неправильність судового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
       При вирішенні цього питання суд керувався статтею 137 ЦПК України, якою визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.
       Так, відповідно до вимог вказаної статті, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідач а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду не надав жодних підтверджень неспівмірності витрат на правничу допомогу, отриману позивачем.
       Більш того, судом першої інстанції взято до уваги положення закону про те, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. 
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
       До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.
       З точки зору таких вимог процесуального закону судом надано належну і ретельну оцінку письмовим підтвердженням обсягу і вартості правничої допомоги, наданої позивачу. 
       Судом проаналізовано обсяг наданих адвокатом послуг з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, з урахуванням принципу розумності та справедливості у зв`язку з чим суд 
врахував розмір понесених витрат та виходячи із частково задоволених позовних вимог стягнув з позивача на користь відповідача 58, 02 % із 3 000 грн. понесених ним судових витрат під час розгляду даної справи, що становить 1 740, 60 грн., своїм висновкам надав мотивоване обґрунтування.
       Такі висновки суду відповідач в апеляційній скарзі не спростував, лише висловив незгоду із висновками суду, переконливих доводів для відмови у відшкодуванні позивачу витрат на правничу допомогу не навів. Тому в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу рішення зміні або скасуванню не підлягає.
       Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення підлягає зміні в частині розподілу судового збору.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 14 лютого 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - задовольнити частково.
       Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судових витрат змінити та зменшити розмір стягуваного з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судового збору із 704 грн. 80 коп. до 295 грн. 52 коп. 
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2019 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Мельничук О.Я.
Ніткевич А.В.