Справа № 464/3098/18                        Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3433/19                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 січня 2020 року м.Львів

Справа № 464/3098/18
       Провадження № 22ц/811/3433/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 15 січня 2019 року у складі судді Мички Б.Р.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Західного територіального управління Військової служби правопорядку про відшкодування шкоди, -

встановив:        
5 червня 2018 року позивач звернулася з цим позовом, просила стягнути з відповідача на її користь завданої майнової шкоди в розмірі 32 861, 22 грн., компенсацію за заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що 19 грудня 2016 року між нею та Віськовою частиною НОМЕР_1 укладено договір відповідального зберігання, згідно з яким вона отримала на зберігання два комплекти парашутних систем. Відповідно до доручень Військової прокуратури Західного регіону України від 25 жовтня 2016 року щодо перевірки використання бюджетних коштів, 11 січня 2016 року посадовими особами Західного територіального управління Військової служби правопорядку здійснено виїзд за її ( ОСОБА_1 ) місцем проживання та за місцем ведення нею підприємницької діяльності ( АДРЕСА_1 ). Вважає, що щодо неї вчинено ряд незаконних дій, а саме: проведено її допит, допущено незаконне проникнення до житла та місця праці. На підставі таких перевірок відповідач здійснив подання до Військової частини НОМЕР_1 та Військової прокуратури Західного регіону України, в результаті чого було відкрито два кримінальних провадження Військової прокуратурою Західного регіону України, а саме: щодо посадових осіб в/ч, в яких вона ( ОСОБА_1 ) була в якості свідка. Зазначає, що після цих незаконних дій вона отримала психічні розлади, зазнала майнових та моральних страждань, оскільки такі носили довготривалий характер, були пов`язані із добросовісним виконанням нею договірних зобов`язань із Військовою частиною НОМЕР_1 , призвели до розповсюдження в соцмережах про неї неправдивих відомостей. Просить позов задовольнити.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року в позові відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.
24 грудня 2019 року відповідачем подано відзив на апеляційному скаргу у якому зазначено про законність рішення суду та безпідставність апеляційної скарги. Вказано, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, втрат майнового чи немайнового характеру, обставин чи якими діями вони заподіяні.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 цього Кодексу вирок суду в кримінальному провадження, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з такого. 
Встановлено, що 19 грудня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 укладено: договір №124 на закупівлю «Вироби текстильні готові, інші (код – ДК 016:2010 13.92,2) (ДК 021:2015 39523000-4 – Парашути (Парашут)» на загальну суму 377 845,55 грн. та договір відповідального зберігання з ФОП ОСОБА_1 .
Військовою частиною НОМЕР_1 на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 здійснено оплату за поставлене майно у повному обсязі на загальну суму 377 845,55 грн. 
Відповідно до доручення Військової прокуратури Західного регіону України від 25 жовтня 2016 року №10/2/1-1335 вих.16 щодо дотримання вимог чинного законодавства під час використання бюджетних коштів посадовими особами Західного територіального управління Військової служби правопорядку проведено перевірку у Військовій частині НОМЕР_1 .
Є встановленим, що 11 січня 2017 року посадовою особою відділення запобігання і профілактики злочинів та правопорушень відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень Західного територіального управління Військової служби правопорядку та представником військової частини НОМЕР_1 , з метою перевірки наявності, стану та умов зберігання даних комплектів парашутів здійснено виїзд за їх місцем зберігання, вказаним у договорі, за адресою: АДРЕСА_2 та до ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач здійснює підприємницьку діяльність. ОСОБА_1 добровільно надала письмові пояснення.
ОСОБА_2 зверталася за медичною допомогою. З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 січня 2017 року вбачається, що позивач захворіла після отриманої психотравми (була учасником кримінальної справи) на фоні чого у неї розвинулась виражена масивна тривожно-депресивна симптоматика з приводу якої лікувалась під наглядом психіатра в амбулаторних умовах. Причину захворювання, зазначено у виписці зі слів ОСОБА_2 .
Показами свідків доведено, що в приміщення офісу між посадовими особами Західного територіального управління Військової служби правопорядку та ОСОБА_2 тривала спокійна розмова, під час якої було встановлено, що парашутів в наявності немає та такі відправлені на допрацювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.
Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю  особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Відповідно до ст. 1167 цього Кодексу  моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями  чи бездіяльністю, відшкодовується  особою, яка її завдала, за наявності  її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. 
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. 
Разом із цим незаконність рішення, дій чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена, а вина в цьому випадку презюмується. Так, зокрема, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідача відносно позивача могло б бути відповідне судове рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб відповідних органів, інші докази. Натомість у даній справі протиправність дій відповідача відносно позивача не підтверджена жодним доказом, як і не є предметом спору, а відтак суд не в праві оцінювати законність дій відповідача шодо позивача під час проведення перевірки.
Позивачем не доведено наявність шкоди причинного зв`язку між шкодою, завданою їй, та діяннями відповідача.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись  ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанову складено і підписано 23 січня 2020 року.

Головуючий 

Судді