ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року	Львів	Справа № 460/2026/19 пров. № 857/13228/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді -                                       Носа С. П.,
суддів -                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С.М.;
за участю секретаря судового засідання -   Джули В. М.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Рівненського   окружного адміністративного суду  від  01 листопада    2019 року в справі № 460/20236/19 (головуючий суддя  Комшелюк Т. О., м. Рівне)  за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -
                                                      ВСТАНОВИВ:
04 вересня  2019  року   ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не запровадженні практичного способу використання права позивача на телефоні розмови, передбаченого чинним кримінально-виконавчим законодавством України; зобов`язати відповідача запровадити практичне виконання пункту 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року  № 2823/5 відповідно до чинного кримінально-виконавчого законодавства України, а саме: при використані позивачем права на телефоні розмови використовувати телефон рухомого (мобільного) зв`язку, який знаходиться на обліку установи, та придбане засудженим власне кінцеве обладнання рухомого (мобільного) зв`язку (sim-карту), яке зберігається у начальника відділення соціально - психологічної служби, і видається для здійснення дзвінка. 
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що з 2014 року засуджений, який відбуває покарання, зокрема у вигляді довічного позбавлення волі має право на телефонні розмови. ОСОБА_1 вважає, що адміністрацією Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" не забезпечено дотримання цього права, так як  використання власної sim-картки при реалізації права на телефонні розмови заборонено, а тарифи за 1 хвилину телефонної розмови є необґрунтованими.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем - ОСОБА_1  подано апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 11 липня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на використання власної sim-картки при реалізації права на телефонні розмови, у відповідь на це відповідач повідомив про те, що використання та зберігання засудженими sim-карток заборонено чинним кримінально-виконавчим законодавством України. Апелянт  не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо ненадання йому можливості використовувати власну sim-картку та вважає її протиправною. В обґрунтування вказаної позиції позивач посилається на Практичний посібник "Права людини за ґратами", у якому доктор юридичних наук, старший науковий співробітник, завідувач відділом дослідження проблем кримінального та кримінально-виконавчого права Науково-дослідного інституту вивчення проблем злочинності імені академіка В.В. Сташиса Національної академії правових наук України Яковець І.С. вказує, що для здійснення дзвінка засуджений може використовувати як стаціонарний телефон, так і мобільний телефон, для чого він має придбати власну sim-картку. Вказано, що про можливість використання засудженими власних sim-карток також повідомляв Заступника Міністра юстиції України Чернишов  Д.В. в інтерв`ю з кореспондентом газети "Закон і Обов`язок" (випуск № 12-13/3366-3367 від 21 травня 2018 року). Зокрема, Чернишов Д.В. повідомив, що наразі в установах відбування покарання функціонують кімнати, де зберігаються сім-карти ув`язнених; треба подзвонити, ув`язнений приходить, вставляє свою "сімку" і дзвонить. Окрім того, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що   адміністрацією Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" були затвердженні власні розрахунки вартості надання 1 хвили телефонної розмови мобільним телефоном, і це накладає на апелянта неправомірну на його думку оплату за використання свого законного права на телефонні дзвінки.
27 грудня 2019 року Восьмим апеляційним адміністративним судом одержано відзив  Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,  в якому висловлено прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також у відзиві вказано, зокрема, що чинне кримінально-виконавче законодавство України не наділяє осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, правом на використання власних sim-карток з метою здійснення телефонних дзвінків. Більше того, згідно з додатком 3 до Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5, зберігання засудженими радіоелектронних пристроїв, призначених для передавання чи приймання радіосигналів, в тому числі sim-карток, заборонено. Також, покликання позивача на протиправність затвердження розрахунків вартості надання 1 хвилини телефонної розмови мобільним телефоном, відповідач вважає необґрунтованим, оскільки такі розрахунки  були прийнятті виключно на виконання положень частини п`ятої статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України.  
Позивач, у судовому засіданні,  проведеному в режимі відео конференції, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити в повному обсязі.
Інша особа  не направила в судове засідання представника з належним чином підтвердженими документами.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що  з 13 березня 2012 року ОСОБА_1 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)".  
11 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на використання власної sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.
Листом від 30 липня 2019 року за № 30/10/18-19/Г-13 відповідач, посилаючись на положення частини п`ятої статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, пункт 2 розділу XIV, додатку 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року                          № 2823/5, роз`яснив позивачу порядок надання засудженим телефонних розмов та повідомив про заборону зберігання останніми радіоелектронних пристроїв, призначених для передавання чи приймання радіосигналів, в тому числі sim-карток. Копія вказаного листа вручена позивачу 31 липня 2019 року.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 КВК України, частиною першою якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі й здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.
Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 КВК України.
Частиною п`ятою згаданої статті передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.
Частиною восьмою статті 110 КВК України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.
На реалізацію положень статей 107 та 110 КВК України наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила № 2823/5), згідно з пунктом 2 розділу ІІ яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XІV цих Правил.
Відтак, розділом XІV Правил № 2823/5, деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови.
Пунктом 2 вказаного розділу Правил № 2823/5 передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.
Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.
Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.
Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.
Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених (додаток 13).
Телефонні розмови засуджених, які тримаються у виправних центрах, можуть здійснюватися за допомогою мобільних телефонів, які вони мають право зберігати при собі, зареєстрованих в черговій частині установи виконання покарань. Засуджений має право зберігати при собі лише один мобільний телефон та використовувати не більше двох ідентифікаційних телекомунікаційних карток операторів зв`язку (SIM-картка).
Для користування мобільним телефоном засуджений повинен звернутися до начальника виправного центру з письмовою заявою із зазначенням найменування телефону, модифікації, коду міжнародного ідентифікатора мобільного обладнання (IMЕІ) або серійного номера та телефонних номерів, якими він користується.
Реєстрація мобільних телефонів здійснюється у журналі реєстрації мобільних телефонів та телефонних номерів, якими користуються засуджені (додаток 14), що зберігається в черговій частині виправного центру. Якщо у засудженого буде виявлено незареєстрований мобільний телефон або SIM-картку, вони вилучаються у встановленому цими Правилами порядку, зберігаються на складі виправного центру та повертаються засудженому після його звільнення.
Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються.
Також, суд звертає увагу на Додаток 3 до Правил 2823/5, згідно з яким засудженим забороняється зберігання і використання радіоелектронних засобів, призначених для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанцій, мобільних телефонів та зарядних пристрої до них, SIM-карток, скретч-карток поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджерів тощо), друкарських машинок, розмножувальних приладів (засудженим, які тримаються у виправних центрах, дозволяється зберігати та користуватися мобільними телефонами у порядку, встановленому пунктом 2 розділу ХІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань).
Системний аналіз приписів частини п`ятої статті 110 КВК України та пункту 2 розділу XІV, додатку 3 Правил № 2823/5 свідчить про те, що з метою забезпечення права засуджених на телефонні розмови адміністрація установи виконання покарань у визначеному нею місці встановлює таксофони та забезпечує наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи. При цьому, право зберігати та використовувати власні мобільний телефон та sim-картку мають лише засудженні, що відбувають покарання у виправних центрах, тобто кримінально-виконавчих установах відкритого типу.
Разом з тим, засудженні, які відбувають покарання в кримінально-виконавчих установах закритого типу (виправних колоніях) в силу приписів пункту 2 розділу XІV Правил № 2823/5 не наділені правом використовувати власні sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи, що позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)".
Із змісту пункту 1 Положення про Державну установу "Городищенська виправна колонія (№ 96)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2018 року № 2134/5, слідує, що Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)" за своєю організаційною формою є виправною колонією, тобто належить до кримінально-виконавчих установах закритого типу.
Відтак, засуджені, що відбувають покарання в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)", в тому числі позивач, не наділені правом використовувати власні sim-картки при реалізації права на телефонні розмови.
Посилання позивача на Практичний посібник "Права людини" (Федорчук О .О. , Яковець І.С. - К.: Асоціація УМДПЛ, 2016 р.) та інтерв`ю Заступника Міністра юстиції України Чернишова Д.В., опубліковане в газеті "Закон і Обов`язок" (випуск № 12-13/3366-3367 від 21 травня 2018 року), які, на думку останнього, підтверджують наявність у нього права використовувати власну sim-картку під час здійснення телефонних розмов, суд оцінює критично, оскільки вони не є нормативно-правовими актами та, відповідно, не можуть встановлювати (регулювати) права та обов`язки громадян, в тому числі тих, що відбувають покарання у виправних колоніях.
Також суд не надає правову оцінку доводам позивача щодо протиправності затвердження відповідачем власних розрахунків вартості 1 хвилини телефонної розмови мобільним телефоном, оскільки оскарження вказаних розрахунків не є предметом судового розгляду в даній адміністративній справі.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції вказує, що позивачем оскаржується бездіяльність відповідача щодо виконання пункту 2 розділу XIV Правил № 2823/5 виключно в частині надання йому права використовувати власну sim-картку під час здійснення телефонної розмови. При цьому, дотримання відповідачем інших вимог пункту 2 розділу XIV Правил № 2823/5 позивачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні    позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                     ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а рішення Рівненського   окружного адміністративного суду  від  01 листопада    2019 року в справі № 460/2026/19  - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених                              п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 
Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.