ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 201/6036/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року (головуючий суддя - Бондар М.В.)  в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради

про                                                             визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради (далі - Відповідач) в якому просив суд: 
- здійснити розрахунок суми належної ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2019 рік на підставі частини 4 та 7 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно довідки відповідача про виплату цієї допомоги, наданої Управлінням соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради за №1312/01-08-01/07-19 від 28.03.2019 року та таблиці розрахунку заборгованості;
- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Соборного району у місті Дніпрі ради щодо невиплати у повному обсязі учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік згідно частин 4 та 7 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Управління соціального захисту населення Соборної районної у м. Дніпро ради невиплачену в повному обсязі щорічну допомогу на оздоровлення за 2019 рік у сумі 20745 грн., з урахуванням вже виплачених сум, із розрахунку п`яти мінімальних заробітних плат на момент виплати, як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, інваліда 2 групи категорія 1, захворювання якого пов`язані з виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків на аварії на ЧАЕС у 1986 році, на підставі ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», норми якого пріоритетні по відношенні до інших нормативно-правових актів.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Позивач має право отримувати щорічну одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат на рік. У березні 2019 року Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 120 грн., та не погодившись з розміром виплати звернувся до Відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення в збільшеному розмірі. Проте, Відповідач відмовив Позивачу у перерахунку, у зв`язку з чим останній звернувся до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі №201/6036/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю (а.с. 36-38).
Позивач - ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 43-51).
В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 звужує обсяг встановлених законом прав Позивача та є такою, що визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 22.05.208 року №10-рп/2008, що, на думку останнього, свідчить про протиправність її застосування Відповідачем при здійсненні розрахунку щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, інвалідом 2-ої групи та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради, як отримувач допомоги відповідно до стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
У березні 2019 року Позивачу було виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2019 рік в розмірі 120,00 гривень, що підтверджується довідкою про отримання допомоги №1312/01-08-01/07-19 від 28.03.2019 року (а.с. 9).
Не погодившись із вищезазначеною виплатою, Позивач звернувся до Відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення в збільшеному розмірі, посилаючись на те, що Конституційний Суд України своїм рішенням від 22.05.2008 року №10-рп/2008 визнав неконституційними зміни до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанову КМУ № 562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 8).
Відповідач перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення Позивачу в розмірі більшому ніж 120,00 грн. не здійснив, що не заперечується учасниками справи.
Правомірність дій Відповідача щодо нарахування та виплати Позивачу щорічної допомогу на оздоровлення за 2019 рік в розмірі 120,00 грн. є предметом судового розгляду у даній справі.
Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII; Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата Позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі згідно з вимогами чинної на цей час постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не нормою статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що діяла до 01.01.2015 року, не суперечить положенням частини третьої статті 22 Конституції України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21.04.2016 року № 1339-VIII) щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.
Згідно з частиною 3 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21.04.2016 року № 1339-VIII) компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
У Рішенні №3-рп від 25.01.2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 ст. 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України №760 від 26.10.2016  «Про затвердження Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян» щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь в ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірах, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмір щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам I і II групи становить 120,00 грн.; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - 100 гривень; інвалідам III групи та дітям-інвалідам - 90 гривень.
З аналізу вищенаведеного випливає те, що оскільки положення ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнавались, тому виплату щорічно допомоги на здоровлення необхідно було проводити у розмірі визначеному Кабінетом міністрів України. 
Колегією суддів встановлено, що Відповідач виплатив Позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за 2019 рік в розмірі 120,00 грн., що підтверджується довідкою про отримання допомоги №1312/01-08-01/07-19 від 28.03.2019 року (а.с. 9).
Зазначене свідчить про те, що Відповідач, в межах спірних правовідносин, діяв в порядку та в межах повноважень визначених Законом та Конституцією України.
Щодо доводів Позивача про неправомірність застосування постанови Кабінету міністрів України від 12.07.2005 року №562 до спірних відносин, із посиланням на рішення Конституційного суду у справах 19-рп/2010 від 09.09.2010 року та №22-рп/2010 від 30.11.2010 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані рішення були прийняті до передачі повноважень Кабінету Міністрів України щодо визначення розміру щорічної грошової допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської Катастрофи, відтак не можуть бути застосовані під час вирішення даної справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі №201/6036/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова