ПОСТАНОВА
Іменем України

16 січня 2020 року 
Київ
справа № 761/9439/17
адміністративне провадження № К/9901/21493/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 761/9439/17 
за позовом ОСОБА_1 до інспектора Патрульної поліції роти № 9 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кондратюка В.І. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення про накладення штрафу,-  
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючої судді Губської Л.В., суддів Оксененка О.М., Федотова І.В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до інспектора Патрульної поліції роти № 9 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кондратюк В.І. (далі - відповідач), де просив постанову відповідача серії АР № 725295 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 510 гривень - скасувати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, виносячи постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення діяв в супереч вимогам статті 19 Конституції України. Відповідач не вивчив докази, не прийняв до уваги показання свідків, пояснення позивача, не роз`яснив позивачу права та не надав йому можливості скористатися правовою допомогою.  
Позивач зазначив, що 03 березня 2017 року близько 17 год. 30 хв., керуючи Toyota 4 Runner, номерний знак НОМЕР_1 по бул. Чоколівському на панелі його автомобіля загорілася попереджувальна лампа про несправність газового устаткування, що знаходилось в автомобілі, та відчув різкий запах газу в салоні автомобіля. Усвідомивши необхідність здійснення вимушеної зупинки, позивач впевнився, що автомобіль не створює перешкод для руху іншого транспорту, увімкнув аварійну світлову сигналізацію, зупинив автомобіль як найближче до бардюра з правої сторони проїзжої частини, залишивши пасажира в салоні, вийшов з автомобіля. Надалі позивач викликав евакуатор, який доставив автомобіль позивача на СТО у зв`язку із пошкодженням ГБО. Не врахувавши зазначені обставини, відповідач склав постанову від 03 березня 2017 року серія АР № 725295 про порушення позивачем вимог пунктів 17.1, 15.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, встановив, що позивачем скоєно правопорушення, передбачене частиною 3 статті 122 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора Патрульної поліції роти № 9 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кондратюк В.І. про скасування постанови серії АР № 725295 від 03 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення задоволено. Постанову інспектора Патрульної поліції роти № 9 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кондратюк В.І. серії АР № 725295 від 03 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 122 КУпАП, щодо ОСОБА_1 скасовано, справу провадженням закрито. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання 07 вересня 2017 року не з`явився та відповідно до частини 2 статті 71 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) не довів вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого частиною 3 статті 122 КУпАП.
Не погодившись з таким судовим рішенням, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задоволено. Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд апеляційної інстанції вказав на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд зауважив, що оскаржувану постанову відповідача позивач підписав без будь-яких зауважень та застережень. При цьому, на зворотній стороні оскаржуваної постанови зазначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (розміщена пам`ятка). За висновком суду доводи позивача в частині пояснень обставин вимушеної зупинки, факту якої він не заперечував, є сумнівними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення про яке йдеться в оскаржуваній ним постанові, в той час як опосередковані докази в своїй сукупності свідчать про протилежне.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
04 листопада 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року у справі № 761/9439/17, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, статей 69-71, 86 КАС України (в редакції, що була чинною станом на час прийняття оскаржуваних рішень), оскільки при прийнятті рішення судом не враховані належні і допустимі докази, а саме, пояснення позивача, а натомість досліджено відеозапис, який не відтворювався під час судового розгляду та інформація про який не зазначена в постанові про накладення на нього адміністративного стягнення.
Також судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, частину 3 статті 283 КУпАП, оскільки суд не звернув увагу на те, що в оспорюваній постанові відповідачем не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис; порядок сплати штрафу; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року у справі № 761/9439/17. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017року № 2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VІІІ).
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції вищевказаного Закону, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
13 лютого 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Шарапа В.М., судді Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 07 червня 2019 року №652/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді - доповідача Шарапи В.М. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 19 грудня 2019 року дана касаційна скарга була прийнята до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні у відповідності до вимог частини 3 статті 340 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі головуючого судді Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколова В.М. Єресько Л.О. від 20 грудня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.  
Позиція інших учасників справи 
Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
03 березня 2017 року відповідачем відносно позивача винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 122 КУпАП у зв`язку з тим, що той, керуючи транспортним засобом "Toyota 4 Runner", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по бул. Чоколівському, 30, здійснив зупинку/стоянку на смузі для руху маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11, в зоні дії знаку 3.34 (ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду), чим порушив Правила дорожнього руху (п.17.1 та п.15.9). 
За вказане правопорушення відповідач застосував до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу 510 грн.
Не погодившись з вказаними рішеннями відповідачів позивач звернулася до суду.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права й акти їх застосування 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 17.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (в редакції чинній станом на 09 листопада 2016 року, далі - Правила) на дорозі зі смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11, забороняється рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі.
Підпункт "и" пункту 15.9 Правил визначає, що зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо до місця виїзду.
Згідно з частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції чинній станом на 07 лютого 2017 року, далі - КУпАП) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У свою чергу, статтею 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Пунктом 15.14 Правил передбачено, що в разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил. Пункт 1.10 Правил визначає, що вимушена зупинка - це припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, що спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.
Частиною 1 статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповіднодо частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення (частина 3 статті 258 КУпАП).
Частиною 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. 
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення (частина 5 статті 258 КУпАП).
Частиною 6 статті 258 КУпАП визначено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Відповідно до частини 1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно з частиною 1 статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Статтею 69 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.
Статтею 70 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Частинами 1-2, 4 статті 71 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року)  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку суд витребовує названі документи та матеріали.
За змістом статті 86 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно частини 3 статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15 грудня 2017 року).
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З наявних матеріалів справи слідує, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення від 03 березня 2017 року винесена інспектором Патрульної поліції роти № 9 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту поліції лейтенантом поліції Кондратюк В.І. на місці вчинення події, без складання адміністративного протоколу, тобто за скороченою процедурою у справах про адміністративні правопорушення.
Таке скорочення провадження застосовується у випадку коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина 2 статті 258 КУпАП).
У даному випадку протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 не складався. Відтак позивач на момент складання постанови від 03 березня 2017 року зауважень щодо суті порушення та заперечень вини у його вчиненні не висловлював.
Однак надалі, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 змінив свої пояснення щодо обставин вимушеної зупинки 03 березня 2017 року.
На цю обставину звернув увагу суд апеляційної інстанції та оцінив такі доводи та пояснення позивача як сумнівні та такі, що не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення про яке йдеться в оскаржуваній ним постанові, в той час як опосередковані докази в своїй сукупності свідчать про протилежне.
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що вони підтверджуюються матеріалами справи.
Водночас Верховний суд погоджується з доводами касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, позаяк суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові послався на відеозапис, який не був відтворений в судовому засіданні та не звернув увагу на те, що в постанові від 03 березня 2017 року відсутні дані про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, як цього вимагають положення частини 3 статті 283 КУпАП.  
Разом з тим висновки судом апеляційної інстанції зроблені виходячи з дослідження та аналізу усіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та підтверджуються іншими доказами, в тому числі і опосередкованими.
Зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що  відеозапис, на який посилається суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові не мав вирішального значення для висновків суду апеляційної інстанції, а  посилання на нього поряд з іншими дослідженими доказами не призвело до неправильного вирішення даного спору.
Відповідно до частини 2 статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Верховний Суд погоджується, що за вищевказаних обставин та наявних матеріалів справи висновки суду апеляційної інстанції про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є обґрунтованими.
З огляду на вищевикладене Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року.  
Інші доводи та аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судом апеляційної інстанції обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. Водночас, за приписами частини 1 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в даному адміністративному спорі, Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого та законного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення суду апеляційної інстанції відсутні.
З огляду на положення частини 2 статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду