ПОСТАНОВА
Іменем України

12 грудня 2019 року 
Київ
справа №815/2404/18
адміністративне провадження №К/9901/68225/18, №К/9901/68417/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В., 
суддів Шишова О. О., Мартинюк Н. М., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції касаційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 у складі судді Іванова Е. А. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 у складі колегії суддів: Шляхтицького О. І., Потапчука В. О., Семенюка Г. В. у справі № 815/2404/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держспоживслужби в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із вказаним позовом до Головного управління Держспоживслужби в Одеській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо ненадання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку;
- зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надати позивачу відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з дня прийняття рішення судом до 03.07.2020.
2. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
2.1. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 апеляційну скаргу позивача задоволено частково, рішення суду першої інстанцій змінено, зокрема виключено із мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 положення, в яких надається правова оцінка відповідним рішенням відповідача щодо відмови у наданні відпустки ОСОБА_1 .
3.           Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. 16 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку з 19.03.2018 у зв`язку з тим, що його дружина - ОСОБА_2 вийшла на роботу і з 25.01.2018 працює на посаді агронома в сільськогосподарському підприємстві в режимі ненормованого робочого дня, що унеможливлює здійснення належного догляду за їхнім немовлям - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3.2. До заяви було додано копію свідоцтва про народження НОМЕР_2 і оригінал довідки з місця роботи дружини від 15.03.2018.
3.3. 21 березня 2018 року позивач отримав відмову відповідача з мотивуванням, що надана заява не відповідає вимогам законодавства.
3.4. У подальшому, 22.03.2018 позивач звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області зі скаргою на яку 03.05.2018 була дана відповідь, що за захистом його прав слід звертатися до суду.
3.5. Позивач повторно звернувся до відповідача 03.04.2018, додавши до заяви: свідоцтво про народження сина, нову довідку від підприємства де працює дружина і довідку з Управління соціального захисту населення у Суворовському районі міста Одеси.
3.6. Відповідачем 16.04.2018 повторно відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його заяви у зв`язку з тим, що надана заява не відповідає вимогам законодавства без посилання на конкретні норми. 
3.7. Позивач звернувся зі скаргою про бездіяльність та дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області до вищестоящої організації - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка розглянувши його скаргу листом від 04.05.2018. вих. № 601-032-10/3-70-18 зобов`язала Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 .
3.8. У подальшому, 10.05.2018 позивач утретє звернувся до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про відпустку, але 16.05.2018 він дізнався від начальника відділу управління персоналом - Коваль Світлани Василівни, що вимогу вищестоящої організації проігнорована і йому відпустка не надається, про що окремо повідомлять письмово.
3.9. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом оскільки вважає, що відповідачем порушено його права, визначені Кодексом законів про працю України та  Законом України «Про відпустки».
4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав на те, що надані позивачем відповідачу довідки з місця роботи дружини не містять інформації про її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та виходу на роботу. Судом встановлено, що надані довідки є різними за своїм змістом та підтверджують лише факт працевлаштування дружини позивача з 25.01.2018. Відтак надана позивачем інформація, на переконання суду першої інстанції, не створює для відповідача обов`язку задовольнити його заяву та надати   ОСОБА_1 відповідну відпустку.
4.1. Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із прохальної частини апеляційної скарги позивача, яку останній виклав лише стосовно частини заявлених позовних вимог. Так, суд апеляційної інстанції вказав на те, що оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту, позовні вимоги не можуть бути задоволені. Зокрема судом зазначено, що по суті позовні вимоги стосуються не бездіяльності відповідача, а наданої ним відмови ОСОБА_1 в задоволенні його заяви. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для дослідження та викладу в тексті судового рішення обставин відмови в наданні позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. 
5.1. Доводи касаційної скарги, грунтуються на тому, що судом першої інстанції хибно зроблено висновок про обставини розгляду його заяви, а судом апеляційної інстанції необгрунтовано зазначено про невірно обраний ним спосіб захисту. Щодо обставин справи, позивач стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, якими врегульовано порядок надання відпусток по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
6. Відповідачем також подано касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, в якій  Головне управління Держспоживслужби в Одеській області просить вказане рішення скасувати, та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
6.1. Мотивування касаційної скарги відповідача грунтується на тому, що судом апеляційної інстанції неправомірно обмежено позовні вимоги та допущено власне трактування меж як апеляційної скарги, так і позовних вимог.
6.2. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу позивача, в якому орган державної влади просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Частиною другою статті 19 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
9. Згідно з частиною другою статті 58 Закону № 889-VIII додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.
10. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII вирішення питання щодо надання державному службовцю додаткової відпустки необхідно здійснювати відповідно до норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».
11. Так, на підставі статті 74 Кодексу законів про працю України 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
12. Положення статті 74 КЗпП України кореспондуються з нормою статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504, відповідно до якого право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
13. Тобто, за своєю правовою природою відпустка є спеціальною формою часу відпочинку, який надається працівникові його роботодавцем, та на час надання якої за таким працівником роботодавець зберігає робоче місце.
14. Відтак положенням КЗпП України та Закону України «Про відпустки» встановлюються види відпусток, що мають право отримувати працюючі особи, коло осіб, які мають право на відпустки відповідних видів, порядок, підстави, умови та строки надання відповідних відпусток.
15. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, звертаючись із заявами про надання йому відпустки, визначив у них вид відпустки - по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку.
16. За змістом частини першої статті 181 КЗпП України та частини третьої статті 20 КЗпП України законодавчо закріплено, що відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку оформлюється наказом.
17. Тобто, наказ видається роботодавцем, а для державних службовців - суб`єктом призначення, - виключно у разі наявності передбачених законом підстав та умов для надання відповідної відпустки.
18. Відповідно до частини третьої статті 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
19. Разом з тим, частиною сьомою статті 179 КЗпП України встановлено, що відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
20. У даному випадку, Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504 (далі - Закон № 504) є спеціальним (профільним) нормативно-правовим актом, який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість, підстави і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
21. Статтею 4 Закону № 504 встановлюються види відпусток, що надаються працюючим громадянам. Крім того, пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 504 передбачено такий різновид відпусток, як соціальні відпустки. До складу соціальних відпусток, серед іншого, віднесена відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).
22. Положеннями статті 18 Закону № 504 закріплено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
23. Порядок надання соціальних відпусток регламентований статтею 20 Закону № 504, відповідно до частини третьої якої, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.
24. Положеннями частини четвертої статті 20 Закону № 504 встановлено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).
25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_3 , копію свідоцтва про народження якого позивач долучив до заяв про надання відпустки від 16.03.2018 та від 03.04.2018, та посилався на нього у заяві від 10.05.2018.
26. До заяви про надання відпустки по догляду за дитиною від 16.03.2018 позивачем також надано довідку від 15.03.2018 № 5 з місця роботи дружини ОСОБА_2 - матері їх малолітнього сина.
27. Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, до заяви про надання відпустки по догляду за дитиною від 03.04.2018 ОСОБА_4 надав вже іншу довідку (від 02.04.2018 № 6) з місця роботи дружини від того ж роботодавця, але з іншим змістом ніж попередня довідка.
28. Тобто, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції обгрунтовано зроблено висновок про те, що в наданих позивачем документах відсутня інформція про перебування дружини позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, або виходу на роботу з таких відпусток.
29. Уважаємо, що вказані обставини є суттєвими для правильного вирішення справи по суті, та були належним чином оцінені судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказах.
30. Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги позивача про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, в частині ненадання йому відпустки по догляду за дитиною, не знайшли свого відображення в матеріалах справи.
31. Крім того, Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати переоцінку доводів судів попередніх інстанцій на підставі самостійно досліджених доказів. У даному випадку, на переконання колегії суддів, доводи касаційної скарги позивача зводяться саме до переоцінки встановлених судами обставин.
32. Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги відповідача, в частині необгрунтованості висновку суду апеляційної інстанції щодо обраного позивачем способу захисту.
33. Перш за все, доцільно наголосити, що вибір способу захисту порушеного права є виключним правом особи, яка звертається за захистом такого права в судовому порядку.
34. Так, звертаючись до суду, позивачем заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку, а також зобов`язання надати таку відпустку. 
35. Колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що фактично на права позивача вплинули саме надані Головним управлінням Держспоживслужби в Одеській області відповіді у формі відмови в задоволенні його заяв не може слугувати підставою для зміни судового рішення, оскільки позивач реалізував своє право на захист у спосіб, який вважав за необхідне.
36. Разом з тим, зазначаючи про те, що саме надані відповіді могли слугувати підставою для погіршення правового становища позивача, судом вказано на ще один можливий спосіб захисту порушеного права, а саме - оскарження дій відповідача щодо надання таких відповідей.
37. Проте, оскільки позивачем заявлено вимогу саме про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання йому відпустки, вважаємо, що ним було на власний розсуд обрано ту сферу правовідносин, в якій ОСОБА_1 вбачав порушення своїх прав та ефективну можливість їх відновлення.
38. Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з оцінкою наданою судом першої інстанції спірним правовідносинам, та вважає, що доводи касаційної скарги відповідача містять спростування висновків суду апеляційної інстанції.
39. За змістом частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40. Частиною першою статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
41. З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга Головного управління Держспоживслужби в Одеській області - задоволенню в повному обсязі.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
42.Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
43. Касаційну скаргу Головного управління Держспоживслужби в Одеській області задовольнити повністю.
44. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 у справі № 815/2404/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держспоживслужби в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною - скасувати.
45. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 у справі № 815/2404/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держспоживслужби в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною- залишити в силі.
46. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                І.В. Дашутін

Судді                                                                                                    Н.М. Мартинюк

                                                                                                    О.О. Шишов