Постанова
Іменем України
 
27 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 766/17327/16-ц
провадження № 61-21464св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 2017 року у складі судді Дорошинської В. Е. та постанову Апеляційного суду Херсонської області 
від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Бездрабко В.О., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Бездрабко В.О., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради, про усунення перешкод у спілкування з дитиною та її вихованні.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 07 вересня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю. 
 
Оскільки між сторонами склалася конфліктна ситуація щодо порядку участі батька у вихованні сина, він звернувся до Служби у справах дітей виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради, рішенням якої від 10 червня 2012 року № 127 встановлено порядок такої участі, а саме надано йому дозвіл забирати малолітнього сина ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну суботу місяця з 10:00 години та повертати хлопчика до постійного місця проживання у неділю о 18:00 годині.
 
Посилаючись на те, що відповідач не виконує зазначене вище рішення виконавчого комітету Корабельної районної у місті Херсоні ради та продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач просив усунути перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 не перешкоджати йому у спілкуванні та вихованні малолітнього ОСОБА_3 , надавши йому право забирати сина кожну суботу місяця з 10:00 години та повертати його за місцем постійного проживання у неділю не пізніше 18:00 години.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов'язавши ОСОБА_2 не перешкоджати його спілкуванню та участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Визначено ОСОБА_1 спосіб та порядок спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким чином: надано йому дозвіл забирати дитину кожну суботу місяця з 10:00 години та повертати за місцем постійного проживання у неділю о 18:00 годині.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради 
від 10 серпня 2012 року № 127 «Про дозвіл на спілкування з дітьми» встановлені дні та години побачень позивача з малолітнім сином ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує спілкування з батьком. Ураховуючи, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином у дні та години, що визначені за рішенням органу опіки та піклування, що може негативно вплинути на виховання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позивачем вимог.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 2017 року змінено. 
 
Визначено ОСОБА_1 час для спілкування та участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11:00 години до 18:00 години суботи першого та третього тижня кожного місяця.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач не довела неможливості здійснення позивачем батьківських обов`язків, його негативного ставлення до дитини, а тому відсутні виключні обставини, які унеможливлюють визначення порядку участі батька у вихованні сина. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження негативного впливу позивача на дитину, відсутності у нього необхідних навиків у догляді за малолітнім сином, як і доказів того, що він потребує спеціального догляду. 
 
Зважаючи на те, що при визначенні способів участі батька у спілкуванні з сином, виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради в особі органу опіки та піклування, який надав висновок від 31 серпня 2017 року, неповно врахував інтереси самої дитини, яка є малолітньою, та інтереси матері, яка фактично, у разі задоволення позовних вимог у повному обсязі, буде позбавлена можливості спілкуватися з сином та проводити з ним дозвілля у вихідні дні, що може призвести до складнощів у підготовці дитини до відвідування школи, підготовці до уроків, апеляційний суд вважав за можливе визначити способи участі позивача у вихованні дитини шляхом встановлення систематичних побачень з 11:00 години до 18:00 години суботи першого та третього тижня кожного місяця. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 2017 року і постанову Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 обгрунтована посиланням на те, що визначаючи способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона перешкоджала позивачу у спілкуванні з дитиною відповідно до рішення виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради від 10 серпня 2012 року 
 
Переглядаючи у апеляційному порядку законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у оскаржуваному судовому рішенні не виклав мотивів, з яких відхилив доводи її апеляційної скарги про упередженість суду першої інстанції при розгляді справи, зважаючи на те, що ОСОБА_6 , яка є завідуючою служби у справах дітей Корабельної районної у місті Херсоні ради, та суддя Херсонського районного суду Херсонської області є рідними сестрами, що є обов`язковою підставою для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення. 
 
Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою обставини, що вказують на те, що найкращим інтересам малолітнього сина сторін відповідає присутність матері під час спілкування позивача з дитиною. 
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не врахував закріплений у чинному сімейному законодавстві та у практиці Європейського суду з прав людини принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, та допустив значне зменшення обсягу прав батька, порівняно з правами матері щодо участі їх у вихованні спільної дитини. Визначаючи спосіб участі батька у вихованні сина, апеляційний суд не звернув увагу, що позивач має можливості для організації якісного та цікавого дозвілля малолітнього сина ОСОБА_3 у вихідні дні, зокрема транспортувати дитину для спеціально облаштованих для дитячого відпочинку місць, які розташовані поза межами містам Херсона, що є значно кориснішим для його фізичного та розумового розвитку, ніж проведення цього ж часу вдома з матір`ю, тоді як години та дні визначені судом апеляційної інстанції не дають можливості здійснювати такі поїздки, а тому зазначене судове рішення порушує принцип найкращого забезпечення інтересів дитини. 
 
Крім того, на момент ухвалення судового рішення апеляційним судом було чинним рішення виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради від 10 серпня 2012 року, та не змінилися обставини, що слугували підставою для його прийняття: умови проживання позивача та його ставлення до сина, а тому апеляційний суд не мав правових підстав для зменшення кількості годин його участі у вихованні сина та спілкування з ним.
 
У липні 2018 року надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу 
ОСОБА_2 , у якому він просив відхилити зазначену касаційну скаргу, посилаючись на необгрунтованість доводів відповідача про те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено у складі судді, яка підлягала відводу, з огляду на наявність родинних відносин між нею та завідувачем служби у справах дітей Корабельної районної у місті Херсоні ради, оскільки, по-перше, рішення про визначення ОСОБА_1 способу та порядку спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приймалося колегіальним органом - комісією з питань захисту прав дитини, а не одноособово ОСОБА_6, по-друге, на дату прийняття комісією рішення від 10 серпня 2012 року № 127, ОСОБА_6 не брала участі у її засідання, оскільки знаходилася у відпустці. Зважаючи на наведене, на дату розгляду справи судом першої інстанції були відсутні, передбачені статтею 20 ЦПК України 2004 року, підстави для відводу (самовідводу) судді Дорошинської В. Е. Крім того, зауважив, що висновки органу опіки та піклування не мають наперед встановленого значення для суду та підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами.
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов до Верховного Суду у серпні 2018 року від ОСОБА_2 , відповідач зазначила, що на дату розгляду справи судом першої інстанції не існувало предмету позову, оскільки рішення виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної ради у місті Херсоні від 10 серпня 2012 року, тобто п`ятирічної давності, не могло слугувати підставою для закріплення у рішенні суду, визначеного ним порядку участі позивача у спілкуванні та вихованні сина. Малолітній син ОСОБА_3 більше прихильний до матері, категорично відмовляється від побачень з батьком, а тому встановлений чинним сімейним законодавством принцип рівності обох батьків у питаннях виховання дитини може і має бути обмежений судом в інтересах дитини, а тому просила відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшли пояснення виконавчого комітету Корабельної районної у місті Херсоні ради на відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , який колегія суддів не ураховує при вирішенні касаційних скарг по суті за відсутності доказів направлення його копії іншим учасникам справи.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами установлено, що з 07 вересня 2007 року ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом із матір`ю.
 
Зважаючи на існування між сторонами спору щодо участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина, рішенням виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради від 10 червня 2012 року 
№ 127, ОСОБА_1 надано дозвіл забирати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну суботу місяця з 10:00 години, та повертати хлопчика до постійного місця проживання у неділю о 18:00 годині.
 
На вимогу апеляційного суду виконавчим комітетом Корабельної районної у місті Херсоні ради надано висновок від 31 серпня 2017 року № 02-14-79-25, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити без змін рішення виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради від 10 червня 2012 року № 127, а саме: надати ОСОБА_1 дозвіл забирати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну суботу місяця з 10:00 години та повертати хлопчика до постійного місця проживання у неділю о 18:00 годині.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції, зі змінами, внесеними постановою Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року, ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанції не спростовують.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
 
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
 
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
 
За змістом частини четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Визначаючи спосіб участі позивача у вихованні малолітнього сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення систематичних побачень батька з сином з 11:00 години до 18:00 години суботи першого та третього тижня кожного місяця, апеляційний суд врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що на дату вирішення судами спору щодо участі позивача у спілкування з дитиною та її вихованні, не змінилися умови його життя та ставлення до сина, що були покладені в основу рішення виконавчого комітету Комсомольської (нині - Корабельної) районної у місті Херсоні ради 
від 10 серпня 2012 року щодо встановлення порядку участі батька у вихованні сина, що не давало апеляційному суду визначених законом підстав для зміни раніше встановленого порядку шляхом зменшення годин та днів його спілкування із сином не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки при ухваленні оскаржуваного судового рішення правильно взято до уваги, перш за все, інтереси самої дитини, яка є малолітньою, та інтереси матері дитини, яка у разі задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі, була б позбавлена можливості спілкуватися з дитиною та проводити із сином дозвілля у вихідні дні. З урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, позивач не позбавлений у майбутньому права звернутися до суду з позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини.
 
Зважаючи, що підставою звернення ОСОБА_1 з відповідним позовом до суду слугувало неналежне виконання ОСОБА_2 рішення органу опіки та піклування від 10 серпня 2012 року № 127, яким встановлено способи участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, яке за змістом статті 158 СК України є обов`язковим до виконання, посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на відсутність на дату розгляду справи судом першої інстанції предмету спору є безпідставними. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів аморальної поведінки чи негативного ставлення батька до сина, що виключали б можливість визначення порядку його участі у вихованні дитини. 
 
З огляду на наведене, а також на наявність конфліктних відносин, що склалися між колишнім подружжям, суд першої інстанції, з висновками якого у відповідній частині погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено необхідність присутності матері під час спілкування позивача з дитиною у визначені судом дні.
 
Доводи касаційних скарг  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують висновків судів першої, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для визначення способу спілкування батька з дитиною та його участі у її вихованні та, що визначений апеляційним судом спосіб такої участі відповідає інтересам малолітнього сина сторін.
 
Твердження ОСОБА_2 про те, що змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза увагою порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для його скасування, а саме те, що розгляд справи проведено упередженим складом суду, у відводі якого їй безпідставно відмовлено, не є обгрунтованими, з огляду на відсутність передбачених статтею 20 ЦПК України 2004 року, підстав для відводу судді.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд першої інстанції, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну оцінку зібраним у справі доказам, а тому касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Щодо поновлення дії судового рішення
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 07 травня 2018 року зупинено дію постанови Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року до закінчення касаційного провадження, то її необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 
2017 року, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити дію постанови Апеляційного суду Херсонської області від 11 квітня 2018 року.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    Г. І. Усик
С. О. Погрібний
В. В. Яремко