Постанова
Іменем України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/6139/17-ц
провадження № 61-2023св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,                                    Олійник А. С.,
                             Погрібного С. О.,                                   Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року у складі судді Шевцової Т. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 
2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у сумі 39 412,08 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 437,30 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 30 986,12 грн, пені та комісії за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 3 635,70 грн, а також штрафів, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - фіксована частина та 1 852,96 грн - процентна складова.
 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за кредитним договором 
від 18 листопада 2010 року б/н.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 
2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з цими вимогами, а доказів поважності пропуску цього строку банком суду не надано.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на строк дії картки та дійшли до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Крім того, судами попередніх інстанцій проігнорована усталена судова практика та не взято до уваги постанову Верховного Суду України від 19 березня 2018 року у справі № 6-14цс14 та постанову Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 591/8058/15-ц, у яких суди касаційної інстанції висловили позицію щодо початку обрахунку строку позовної давності з останнього дня строку дії кредитного договору який відповідає строку дії платіжної картки, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у малозначній справі у зв`язку із наявністю підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали указаної справи.
 
У березні 2019 року від  ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник просить залишити без задоволення вказану касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
18 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н у вигляді анкети-заяви, згідно з умовами якого вона отримала кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів у сумі 2 500,00 грн та зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач на порушення умов договору належним чином зобов`язання за договором не виконує, у результаті чого, станом на 28 лютого 2017 року заборгованість становить 39 412,08 грн та складається із: заборгованості за кредитом - 2 437,30 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 30 986,12 грн; пені та комісії - 3 635,70 грн; а також штрафів, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 
1 852,96 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з цими вимогами, а доказів поважності пропуску цього строку банком суду не надано.
 
Верховний Суд не погоджується у повній мірі з такими висновками судів з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності є помилковим, оскільки за змістом укладеного між сторонами договору від 18 листопада 2010 року, умови якого зафіксовані лише у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.
 
Такий висновок Верховного Суду узгоджується зі правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17 (№ 14-131цс19).
 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отже, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 
2 437,30 грн, оскільки відповідачем не заперечувалось отримання кредиту та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у сумі 2 437,30 грн.
 
Разом з тим вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та комісії за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафів є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодилася на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
У цій справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості за тілом кредиту. Інші вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із їх безпідставністю.
 
Верховний Суд зазначає, що ця малозначна справа переглянута судом касаційної інстанції з підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме: з метою забезпечення єдності судової практики. При вирішенні справи застосовано правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19), суть яких зводиться, до того, у яких випадках Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку можна вважати складовою укладеного між сторонами кредитного договору. З урахуванням застосованих правових висновків, та відповідно встановлених у справі обставин, відсутні підстави для застосування правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 19 березня 2018 року у справі № 6-14цс14 з огляду на таке.
 
Висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14) правова позиція ґрунтувалась на тому, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
 
У анкеті-заяві зазначено, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомилася і погодилася з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.
 
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, а саме, що належними доказами підтверджено лише погодження сторонами умов, зазначених у анкеті-заяві, тому відсутні підстави для застосовування висновків Верховного Суду України про те, що правила користування платіжною карткою також є складовою кредитного договору, оскільки у справі відсутні будь-які докази на підтвердження погодження сторонами такої умови.  
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 98,88 грн; за подання апеляційної скарги - 148,32 грн; за подання касаційної скарги - 197,76 грн, а всього - 444,96 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 листопада 2010 року задовольнити частково. Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 437,30 грн.
 
В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 98,88 грн, за подання апеляційної скарги - 148,32 грн, за подання касаційної скарги - 197,76 грн, а всього 444,96 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
 
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                     С. О. Погрібний
 
                                                                                     Г. І. Усик