ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2020 року           справа №200/6857/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сухарька М.Г., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року в справі № 200/6857/19-а (головуючий І інстанції Голуб В.А., повний текст судового рішення складено та підписано 27 вересня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень від 21.08.2018 та від 21.01.2019, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (далі - відповідач, Управління, орган соціального захисту), в якому просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Управління у формі Повідомлення від 21.08.2018, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям, державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям;
-          визнати протиправним та скасувати рішення Управління у формі Повідомлення про надання (відмову) соціальної допомоги від 21.01.2019, якою ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини;
-          зобов`язати орган соціального захисту прийняти рішення про призначення (надання) позивачу допомоги при народженні дитини на підставі поданої заяви від 06.07.2018.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 06.07.2018 звернулася до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг. У заяві просила призначити допомогу на дітей одиноким матерям, допомогу при народженні дитини та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. 
У призначенні допомоги при народженні дитини відмовлено в зв`язку з тим, що позивач був відсутнім за фактичним місцем проживання. В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із повторною заявою 26.12.2018. Однак їй було відмовлено через пропущення дванадцятимісячного строку звернення (а.с. 3-6). 

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено: 
-          визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області у формі повідомлення від 21.08.2018, якою ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям, державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям;
-          визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області у формі повідомлення від 21.01.2019, якою ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини; 
-          зобов`язано Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області прийняти рішення про призначення допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 на підставі її заяви від 06.07.2018.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відмова ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям, державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям прийнята на підставі норм чинного законодавства, отже, орган соціального захисту діяв правомірно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог (а.с. 70-71).
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 народила доньку - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 18.01.2018 (а.с. 9-10).
Позивач 06.07.2018 звернувся до органу соціального захисту із заявою про призначення допомоги при народженні, допомоги на дітей одиноким матерям на доньку та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
На засіданні комісії 10.08.2018 з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ухвалено відмовити в призначенні (відновленні) соціальних виплат у зв`язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання (перебування) (а.с. 13). 
Рішенням відповідача ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги відповідно до її заяви від 06.07.2019, про що свідчить повідомлення від 21.08.2018 (а.с. 12).
На повторне звернення позивача до Управління також відмовлено в призначенні допомоги через пропуск 12-місячного строку після народження дитини, що відображено у повідомленні від 21.01.2019 (а.с. 11).
Вважаючи, що орган соціального захисту без належного законодавчо-встановленого підґрунтя не призначає їй належну грошову допомогу, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-ХІІ) відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 2811-ХІІ громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України. 
За приписами пунктів 2, 5 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХІІ видами державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини та допомога на дітей одиноким матерям. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною (стаття 4 Закону № 2811-ХІІ).
Право, умови, розмір допомоги при народженні дитини визначено розділом ІІІ Закону № 2811-ХІІ.
Статтею 10 Закону № 2811-ХІІ регламентовано, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. 
Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини. 
Статтею 11 Закону № 2811-ХІІ встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. 
Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.
Даний перелік документів є вичерпним.
Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. 
Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин. 
Статтею 12 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280,00 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320,00 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Право, умови, розмір, підстави припинення (зупинення) допомоги на дітей одиноким матерія визначено розділом V-A Закону № 2811-ХІІ.
Відповідно до статті 18-1 Закону № 2811-ХІІ право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами і в установленому законодавством порядку, відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.
Статтею 18-2 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.
Допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом. 
Згідно зі статтею 18-3 Закону № 2811-ХІІ допомога на дітей одиноким матерям, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, а також вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців. 
Статтею 18-4 Закону № 2811-ХІІ регламентовано, що виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини. У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.
Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.
Вказані норми Закону № 2811-ХІІ кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року на виконання статті 1 Закону № 2811-ХІІ.
Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» від 01 червня 2000 року № 1768-III (далі - Закон № 1768-III) спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям.
Статтею 1 Закону № 1768-III визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. 
Сім`я - це особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа.
Малозабезпечена сім`я це сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний доход нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. 
Прожитковий мінімум для сім`ї є визначена для кожної сім`ї залежно від її складу сума прожиткових мінімумів, розрахованих та затверджених відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення
Право на державну соціальну допомогу мають малозабезпечені сім`ї, які постійно проживають на території України, що передбачено ст. 3 Закону № 1768-III.
Статтею 4 Закону № 1768-III регламентовано, що заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації. 
У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. 
До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються: 
документ, що посвідчує особу; 
довідка про склад сім`ї. До складу сім`ї включаються чоловік, дружина; рідні, усиновлені діти цих осіб віком до вісімнадцяти років, а також діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і які не мають власних сімей; неодружені повнолітні діти, які визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II груп або особами з інвалідністю I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одинокою особою з інвалідністю I групи і здійснює догляд за нею; жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. При цьому до складу сім`ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і не мають власних сімей. До складу сім`ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні;
декларація про доходи та майно осіб, які входять до складу сім`ї (в декларацію не включаються державна соціальна допомога, призначена відповідно до цього Закону; нарахована субсидія за спожиті житлово-комунальні послуги; сплачені членами сім`ї аліменти, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, на час її проведення); 
довідка про наявність та розмір земельної частки (паю); 
довідка встановленої форми про безпосередню участь особи в антитерористичній операції.
Форми заяви, довідки про склад сім`ї, декларації про доходи та майно встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. 
Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.
Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи. 
Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї. 
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження. 
Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Державна соціальна допомога призначається на шість місяців (ст. 6 Закону № 1768-III).
Вказані норми Закону № 1768-III кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250, який прийнято на виконання статті 4 Закону № 1768-III.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач відмовив позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини, державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, на підставі протоколу засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 32 з причини відсутності за фактичним місцем проживання.
Водночас, суд зазначає, що нормами Законів № 2811-ХІІ та № 1768-III такої підстави для відмови в призначенні допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям не передбачено. Також суд звертає увагу, що відповідач має право відмовити у призначенні державної допомоги, відповідно до вимог закону. Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження. 
Розглянувши доводи апелянта про не підтвердження фактичного місця проживання/перебування ОСОБА_1 , суд дійшов наступних висновків.
Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти позивача права на отримання державної соціальної допомоги. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 
Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_1 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання. 
Суд зазначає, що рішення органу соціального захисту, яке викладено у повідомленні від 21.08.2018 та яким відмовлено в призначенні допомоги за заявою від 06.07.2018 прийнято необґрунтовано, без зазначення підстав відмови з посиланням на норму закону, щодо кожного виду соціальної допомоги та без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, тому зазначене рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Отже така відмова є незаконною, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції погоджує викладений в оскаржуваному судовому рішенні висновок про необхідність її скасування, спростовуючи доводи апелянта як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.
Довідкою від 21.12.2019 № 1422-5000002826 підтверджено статус позивача як внутрішньо переміщеної особи. Суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти отриманню особою виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Що стосується відмови в призначенні допомоги при народженні дитини, оформленої повідомленням від 21.01.2019 колегія суддів зазначає наступне.
ОСОБА_1 та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, а соціальний захист - це комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава зобов`язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. 
Позивач має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною, зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про народження дитини та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, та довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
Позивач виховує дитину та виконує батьківські обов`язки, що не заперечується відповідачем. 
Суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.
Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. 
Суд критично ставиться до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року в справі № 226/318/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Окрім того, суд зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року № 826/12123/16 (залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року) положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 визнано нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.
Таким чином, враховуючи встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, обставини щодо не відповідності положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 правовим актам вищої юридичної сили, суд не приймає посилання апелянта на вказані нормативно-правові акти.
Крім того суд зазначає, що вперше позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини в межах встановленого строку на звернення з такою заявою, не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Приймаючи до уваги наведене, враховуючи необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, суд дійшов висновку, про необхідність задоволення позовних вимог в частині зобов`язання прийняти рішення про призначення допомоги при народженні дитини.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року в справі № 200/6857/19-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року в справі № 200/6857/19-а - залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено та підписано 22 січня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      М. Г. Сухарьок 

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук