ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/438/19  Номер провадження 22-ц/814/415/20	Головуючий у 1-й інстанції Лизенко І.В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії: 
       головуючого - судді - Одринської ТВ.,
       суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П
за участю секретаря судових засідань - Ряднини І.В.
розглянувши у спрощеному провадженні в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 
на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2019 року
в с т а н о в и л а:

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 22 травня 2014 року відповідач отримала від нього позику у сумі 75 000 грн, строк виконання зобов`язання не встановлений. Факт передачі коштів підтверджується розпискою. Однак, відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання передбачені договором, ігнорує його заяву щодо повернення суми позики, яку вона отримала 12 лютого 2019 року. З урахуванням викладеного, просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 75000 грн, 34059, 12 грн - проценти за договором позики, 286,84 грн - 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, а всього 109345,96 грн.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідачем отримано кошти саме у борг, правовідносини між сторонами у справі виникли за інших обставин, ніж позика. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його  в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі,  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.Вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами у справі правовідносин щодо позики, оскільки даний факт підтверджується оригіналом боргової розписки. Також, апелянт вказує, що у відзиві на позов, поданий ОСОБА_2 до суду першої інстанції, остання визнає факт отримання коштів у борг, але вказує, що в рахунок погашення боргу, ним було отримано орендну плату від ТОВ СП « НІБУЛОН» за користування земельною ділянкою, належною відповідачу. Проте на підтвердження вказаних обставин, відповідачем доказів не надано, будь - яких інших договорів між сторонами у справі укладено не було.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що рішення суду є законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення,рішення місцевого суду - без змін. В обґрунтування вказує, що розписка від 22.05.2014 року не містить не тільки строку повернення грошових коштів, а й взагалі -її зобов`язання щодо повернення коштів. Також вказує, що позивач на підставі довіреності від 22.05.2014 року/ оформленої у день написання розписки/, отримував в рахунок погашення боргу за неї орендну плату за користування ТОВ СП « НІБУЛОН», належною їй, земельною ділянкою. Вище наведений факт підтверджується поясненнями свідків, яким судом першої інстанції, надано належну оцінку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки, складеної 22 травня 2014 року ОСОБА_2 отримала в позику кошти в сумі 75 000 грн від ОСОБА_1 , про що надала відповідну розписку. Строк повернення коштів у розписці не вказаний / а.с. 7/.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Виходячи з вимог статтей  1046, 1047 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Надаючи оцінку розписці, наявній у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що вона містить відомості про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів саме у позику, про що зазначено відповідачем у власноручно написаній нею розписці.
Крім того, факт отримання коштів у борг визнається відповідачем у відзивах, поданих до суду першої та апеляційної інстанції. На спростування наявності заборгованості вказує, що в рахунок погашення боргу, позивачем було отримано на підставі наданої йому довіреності, належну їй орендну плату за користування її земельною ділянкою ТОВ СП « НУБІЛОН».
Матеріали справи не містять довіреності, на яку посилається відповідач, докази на спростування існування між сторонами у справі інших договірних зобов`язань на виконання, яких нею було отримано кошти в розмірі 75 000 грн, відповідачем не надано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає встановленим факт, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору позики.
Посилання відповідача на відсутність у спірній розписці строку повернення коштів не свідчить про не укладення договору позики, оскільки згідно ч.2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений строк, а якщо строк не встановлений, протягом 30-ти днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.
Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2019 року позикодавцем направлено вимогу ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, яку вона отримала 12 лютого 2019 року, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням / а.с. 8,9/.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргового зобов`язання.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що він набув права вимоги щодо повернення коштів, отриманих ОСОБА_2 у позику.
Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Колегія суддів погоджується з розрахунком процентів, які підлягають стягненню з відповідача за користування коштами, отриманими у позику, оскільки вказаний розрахунок проведений з врахуванням вимог діючого законодавства та не спростований відповідачем.
Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.        
       Встановивши факт неналежного виконання зобов`язання з договору позики ОСОБА_2 , вимоги позивача про стягнення з відповідача 286,84 грн - 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання підлягають задоволенню.
Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні справи дійшов до помилкового висновку про відсутність між сторонами у справі договірних зобов`язань, які виникли з договору позики, у зв`язку із чим рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

        Щодо витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
        ОСОБА_1 до матеріалів позовної заяви надав попередній / орієнтований/ розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого, його витрати на правничу допомогу складають 6377. 72 грн. / а.с.10/.
       Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Позивачем вказані положення норм цивільного процесуального закону не виконано, доказів на підтвердження понесених витрат суду не надано, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для стягнення витрат, понесених позивачем на надання правничої допомоги.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який сплачений позивачем за подання позову в розмірі 1093,47 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1640,21 грн. підлягає відшкодуванню відповідачем.
Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
                                        УХВАЛИЛА:
         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2019 року- скасувати, ухвалити нове рішення.
       Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 суму позики в розмірі 75000 грн, 34059, 12 грн - проценти за договором позики, 286,84 грн - 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, а всього 109345,96 грн.
       Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2733,68 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.
   
головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

судді: ______________ О.О.Панченко ______________ В.П.Пікуль