КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/4326/2020
                                                                                                                                               Справа № 753/22982/19
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
26 лютого 2020 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Колесника О.М., постановлену в м. Київ 03 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову,  
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, зобов`язавшись протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. 
Вказував, що 18 липня 2017 року його батьком ОСОБА_4 був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., яким батько заповів йому свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 та все своє майно. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач помер. Після смерті батька він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус повідомив, що батько за місяць до смерті склав інший заповіт, в якому вищезазначену квартиру заповідав невідомим особам, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Заповіт був посвідчений 08 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. Вважав, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що не був підписаний ОСОБА_4 та не відповідає волі спадкодавця. 
З огляду на викладене просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту.
ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року та арешт, накладений цією ухвалою, справу розглянути без його участі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що предметом позову у даній справі, який згодом був поданий до Дарницького районного суду м. Києва, є визнання заповіту від 08 травня 2019 року недійсним. Таким чином, предметом даного спору є односторонній правочин - заповіт, об`єктом перевірки судом є саме заповіт та волевиявлення заповідача на його складення, а не конкретний об`єкт нерухомості - квартира, яка вказана в заповіті від 08 травня 2019 року. 
Позовні заяви про визнання заповіту недійсним є позовами немайнового характеру і вирішують спір про волевиявлення заповідача, а не про право на спадкове майно, в тому числі і на спадкове нерухоме майно.
Вважав, що підсудність таких справ визначається відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання особи або перебування фізичних осіб, якими можуть бути спадкоємці, які прийняли спадщину за заповітом. Він з дружиною ОСОБА_3 зареєстрований у встановленому законом порядку за місцем їхнього проживання - АДРЕСА_2 . 
Отже, розглянувши справу про забезпечення позову, судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а саме справа розглянута з порушенням правил територіальної юрисдикційної підсудності. Вважав, що забезпечення позову, як і сама справа про визнання заповіту недійсним, має розглядатися в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло. 
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 до пред`явлення позову про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив із предмету і підстав спору, який виник між сторонами, співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими вимогами, та дійшов висновку про достатність підстав для задоволення заяви про забезпечення даного позову в частині накладення арешту на квартиру, із забороною відчуження, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту.
 
Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України  позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
 
Із матеріалів справи вбачається, що у грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, посилаючись на те, що має намір протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. 
Вказував, що 18 липня 2017 року його батьком ОСОБА_4 був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М., яким батько заповів йому свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 та все своє майно, ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач помер. Після смерті батька він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус повідомив, що батько за місяць до смерті склав інший заповіт, в якому вищезазначену квартиру заповідав невідомим особам, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Заповіт був посвідчений 08 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. Вважав, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що не був підписаний ОСОБА_4 та не відповідає волі спадкодавця. 
 
Заявником надано копію свого паспорта, копію свідоцтва про народження та копію медичної довідки № 242 від 25 квітня 2019 року відносно ОСОБА_4 .
 
Також в матеріалах справи наявна копія заповіту від 08 травня 2019 року, складеного ОСОБА_4 08 травня 2019 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. Даним заповітом ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках належну йому на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 28).
 
Виходячи із аналізу наданих заявником документів та враховуючи наведені вимоги закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між заявником та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 виник спір з приводу вказаного заповіту, і забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, яка є предметом оспорюваного заповіту, є достатнім та співмірним із заявленими вимогами.
Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
 
Оскільки майно, на яке накладено арешт, як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.
 
З огляду на викладене ґрунтуються на законі та відповідають матеріалам справи висновки суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки квартира, на яку претендує заявник ОСОБА_2 як  спадкоємець і щодо якої спадкодавець розпорядився на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , після отримання свідоцтва про право на спадщину може бути відчужена останніми у будь-який час.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що заява про забезпечення позову розглянута із порушенням правил територіальної підсудності, апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Заповіт є одностороннім правочином відповідно до змісту ст. 202 ЦК України, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України  заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України  позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
 
Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.
 
Отже, виходячи із аналізу вищевикладеного, віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.
 
Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно), а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.
 
Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно.
 
Враховуючи, що в складі спадщини є нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , і спір виник з приводу дійсності одностороннього правочину, вчиненого відносно такого майна (заповіту), доводи апеляційної скарги щодо порушення правил територіальної підсудності є безпідставними і відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , оскаржуючи ухвалу суду про забезпечення позову, не зазначає, яким чином в даному випадку оскаржувана ухвала порушує його права, свободи чи інтереси, і не спростовує тих обставин, що невжиття таких заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Апеляційний суд також враховує, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
 
За таких обставин ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися із  вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.